П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/789/26	
перша інстанція: суддя Катаєва Є.В.,
повний текст судового рішення
складено 03.03.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-головуюча – Казанчук Г.П.
суддів – Градовського Ю.М., Єщенка О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частина НОМЕР_2 , третя особа Міністерство оборони України, про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВИКЛАД ОБСТАВИН :

До Одеського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частина НОМЕР_2 , в якому позивач просив суд: 
визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток; 
зобов`язати в/ч НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 97 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум. 
Відповідно до ч. 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України за наявності технічної можливості суд може розглядати справу за матеріалами в електронній формі. 
Суддею першої інстанції розглянуто позовну заяву в електронній формі за матеріалами, що містяться в автоматизованій системі діловодства спеціалізованого суду.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частина НОМЕР_2 , третя особа Міністерство оборони України, про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії – повернути позивачу без розгляду.
Повертаючи позов суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не наведено причин поважності пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали звернутися до суду з дотримання визначених КАС України строків. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, представник позивача – адвокат Отрох А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки дій позивача та не з`ясував, чи були вчинені дії, спрямовані на усунення недоліків, та чи існували об`єктивні перешкоди для їх усунення.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не оцінив пропорційність застосованого процесуального наслідку та фактично позбавив апелянта доступу до правосуддя.
Апелянт звертає увагу, що при звільненні позивач знав, які виплати йому провели, але він не міг знати, які складові грошового забезпечення враховані при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки. Отже, направлення адвокатського запиту до Міністерства оборони України з метою отримання актуальної інформації, щодо правонаступника ліквідованого Відповідача є необхідним кроком задля з`ясування усіх обставин справи в частині зобов`язального характеру виплати грошової компенсації Позивачу. А тому, в розумінні статті 233 КЗпП вважає, що трьох місячний строк звернення до суду закінчується 10.01.2026. При цьому звернута увагу, що Позивач звернувся до суду з первинним позовом 22.12.2025 до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2026 відкрито апеляційне провадження і призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду 22 грудня 2025 року із позовною заявою, яка ідентична, поданій у даній справі.
Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 січня 2026 року у справі 340/8556/25 відмовлено у задоволенні заяви позивача щодо поновлення строку звернення до суду, адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу. 
Реалізуючи своє право на повторне звернення до суду, ОСОБА_1 , через систему Електронний суд, 12 січня 2026 року подав позов до Одеського окружного адміністративного суду в якому заявлені позовні вимоги такого змісту:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 97 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" , та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 року адміністративний позов залишено без руху та позивачу надано час для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду через пропуск позивачем строку звернення до суду.
29 січня 2026 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла оновлена редакція позовної заяви та заява про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року продовжений строк на усунення недоліків позовної заява, з огляду на визнання неповажними причини пропуску строку звернення до суду, які вказані в заяві про поновлення строку звернення до суду.
18 лютого 2026 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачеві (надалі оскаржувана ухвала).
Спірні правовідносини виникли щодо виплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 97 днів.
Як зазначено у позовній заяві, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.08.2024 № 251, головному сержанту ОСОБА_1 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 26 серпня 2024 року №93-РС, нараховано грошову компенсацію за:
- щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 25 днів за 2022 рік;- щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 10 днів за 2023 рік;
- щорічну невикористану основну відпустку у розмірі 20 днів за 2024 рік;
- щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 42 дні за 2022-2024 роки. ВСЬОГО: 97 днів. 
Позивач звільнений з Військової частини НОМЕР_1 .
Представник ОСОБА_1 – адвокат Отрох А.В. у позовній заяві в редакції від 12.01.2026 року та від 29.01.2026 року, у заявах про поновлення строку звернення до суду від 29.01.2026 року та від 18.02.2026 року, а також в апеляційній скарзі покликається рішення Великої палати Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року стосовно застосування строків звернення до суду у спорах щодо стягнення заробітної плати. Вказує про безстроковість щодо відновлення порушених прав військовослужбовця щодо виплати належної грошової компенсації.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи, з огляду на таке.
Рішенням Конституційного Суду від 11.12.2025 року у справі №1-7/2024(337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат), яким визнано такою, що не відповідає Конституції (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Вказаним рішенням визнана неконституційною нормою саме частина перша статті 233 КЗпПУ, яка стосується працівників, які продовжують роботу (службу). У рішенні зазначено, що законодавча конструкція створює парадоксальну ситуацію: працівник, який продовжує працювати, перебуває у менш захищеному становищі, ніж той, хто вже звільнений. 
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що частина перша статті 233 КЗпП України не розповсюджується на спірні правовідносини в даній справі, оскільки позивач є звільненим військовослужбовцем. А тому, до спірні правовідносини врегульовані діючою нормою частини 2 статті 233 КЗпП України, якою законодавцем встановлений тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Іще одним доводом апелянт зазначає про те, що ним взагалі не був пропущений строк звернення до суду, оскільки представником позивача було направлено три адвокатських запити, на останній із яких Міністерство оборони не надало відповіді, а тому, вважає, що ним застосований досудове врегулювання спору, а строк звернення до суду закінчується 10.01.2026. Позивач звернувся до суду з первинним позовом 22.12.2025 року.
Спірним питанням є дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, предметом якого є, як за позицією позивача, порушення щодо розрахунку компенсації за невикористані дня відпустки.
Суд першої інстанцій обчислення строку звернення позивача до суду у цій справі пов`язав з моментом, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, зокрема, із отриманням наказу про звільнення з військової служби, який містить інформацію про кількість днів відпустки, за які передбачається виплата компенсації. 
Крім того, суддя першої інстанції зазначила, що якщо не враховувати час звільнення позивача зі служби наказом від 30.08.2024 року №251, то вже 19.05.2025 року позивач достовірно знав про порушення його прав, які ним зазначені у цьому позові.
Натомість, за позицію апелянта, строк звернення до суду сплив 10.01.2026 року, тобто до первісного звернення позивача з позовною заявою до Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Колегія суддів зауважує, що про реалізацію права на отримання компенсації за невикористані дні відпустки, їх кількість та суми нарахування позивачу було доведено наказом про його звільнення з військової служби та нарахуванням грошового забезпечення при звільненні. 
При цьому, при звільненні, та протягом трьох місяців позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про отримання деталізованої інформації щодо бази обрахунку середенього заробітку для визначення суми компенсації за невикористані дні відпустки, як обраховано та на підставі яких нормативно-правових актів було здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок. Отже, з дня отримання виплати особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
На противагу таким висновкам позивач указує, що моментом коли особа могла дізнатися про порушення своїх прав щодо включення до бази обрахунку постійних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення, слід уважати момент отримання інформації на адвокатський запит.
Колегія суддів зауважує, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру компенсації за невикористані дні відпустки, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми виплат. Такий висновок узгоджується з висновками Судової палати у постанові Верховного Суду від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.
Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути наказ про звільнення, розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558, колегія суддів дійшла висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про обрахунок середньоденного грошового забезпечення в розрізі видів та сум грошового забезпечення, які були взяті при визначенні суми компенсації невикористаних днів відпустки. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
При цьому, вказана норма статті 110 КЗпП України не містить обов`язку інформування про складові грошового забезпечення, які були взяті при обрахунку компенсації за невикористані дні відпустки. 
Про види грошового забезпечення позивач дізнався із наказу про звільнення, а про розмір, позивач дізнався при отриманні їх на особовий рахунок.
Позивач у позові не зазначає про затримку виплати сум грошового забезпечення, належного йому при звільненні.
Обумовлений приписами статті 110 КЗпП України, обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
12.05.2025 направлено адвокатський запит з проханням надати довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 , за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , з урахуванням відомостей про нарахування додаткової грошової винагороди; надати інформацію чи було враховано додаткову грошову винагороду, отриману ОСОБА_1 , при обрахунку грошової компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустку за 2022-2024 роки; надати інформацію про період який взято було для обрахування розміру місячного грошового забезпечення для визначення одноденного розміру грошового забезпечення при розрахунку компенсації за невикористані відпустки у 2022-2024 роках.
19.05.2025 року адвокатом отримано відповідь від Військової частини НОМЕР_2 відповідно до якої додаткова грошова винагорода не враховувалась при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні відпусток. Надано довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 під час проходження служби у Військовій частині НОМЕР_2 за період з 24 лютого 2022 року по 30 серпня 2024 року. 
09.06.2025 було направлено адвокатський запит до Військової частини НОМЕР_2 з проханням: надати інформацію на якій підставі військовою частиною НОМЕР_2 було надано відповідь на запит адресований військовій частині НОМЕР_1 ; надати інформацію чи перебуває військова частина НОМЕР_1 на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_2 ; надати інформацію чи розформована військова частина НОМЕР_1 , в якій проходив службу ОСОБА_1 ? Якщо так, то хто є правонаступником військової частини НОМЕР_3 ? 
01.09.2025 повторно було направлено адвокатський запит до Військової частини НОМЕР_2 . 
06.09.2025 було отримано відповідь від Військової частини НОМЕР_2 в якій зазначено, що відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Збройних сил України №Д-321/65/дск, директиви Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22.05.2025 №Д-22/дск військову частину НОМЕР_1 було ліквідовано, правонаступника не визначено. Оскільки військова частина НОМЕР_1 перебувала на фінансовому забезпеченні надано військової частини НОМЕР_2 , відповідь на попередній запит було військовою частиною НОМЕР_2 .
10.10.2025 було направлено адвокатський запит до Міністерства оборони України з метою отримання інформації щодо правонаступництва військової частини НОМЕР_1 .
Представник позивача зазначає, що не отримання відповіді на адвокатський запит свідчить про те, що тримісячний строк звернення до суду спливає лише 10.01.2026 року, а також зазначає про те, що направлення адвокатських запитів це є досудове врегулювання спору.
Вказані доводи представника відповідача відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.
У частині 4 статті 122 КАС України визначено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
У статті 221 КЗпП України наведений перелік органів, які розглядають трудові спори - це комісіями по трудових спорах та місцеві загальні суди.
Доказів звернення представника позивача або безпосередньо позивача до комісії по трудових спорах, матеріали позову не містять.
Статтею 225 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком
Аналіз зазначених норм та адвокатських запитів дає підстави дійти висновку про безпідставність визначення таких звернень як досудовим врегулюванням спору.
Предметом даного спору є наявність протиправних дії при обрахунку грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 97 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану". Саме цю інформацію було отримано представником позивача 19 травня 2025 року.
При цьому, зміст даного позову повністю охоплюється інформацією, отриманою 19 травня 2025 року. А тому, колегія суддів зазначає, що початком перебігу тримісячного строку для подання цього адміністративного позову варто обчислювати з 20 травня 2025 року, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено про запитувану ним інформацію). Подальші звернення із адвокатським запитами для отримання тої чи іншої інформації не можуть бути розцінені апеляційним судом, як зміна чи відтермінування відліку строку на звернення до суду.
Останнім днем тримісячного строку для звернення до суду є 20 вересня 2025 року.
Позивач за вирішенням спору щодо виплати компенсації за невикористані дні відпустки вперше звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду 22 грудня 2025 року, а з цим позовом до Одеського окружного адміністративного суду звернувся 12 січня 2026 року.
Отже, як перше звернення так і повторне, відбулось із порушенням тримісячного строку звернення до суду, що відповідно вірно установлено судом першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Приписи пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України визначають, що позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1-2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, підставою для повернення позовної заяви відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України є неподання особою в зазначений строк заяви або визнання неповажними підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, колегія суддів, з огляду на доводи апеляційної скарги зазначає, що ні заяви про поновлення строку звернення до суду, ні апеляційна скарга не містять інформацію про наявність непереборних причин, які б перешкоджали своєчасному зверненню позивача до суду із даним позовом. 
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, "дізналася" та "повинна була дізнатись" про порушення права.
Зокрема, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19). 
Тобто, як обставиною, з якою пов`язаний відлік строку, на переконання колегії суддів, це є обізнаність позивача із інформацією щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", яку позивач отримав 19 травня 2025 року.
Теорією та практикою вироблені правила, згідно яких причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
У частині 1 статті 120 КАС України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Підставою для поновлення строку мають бути такими, що реально перешкоджали чи унеможливлювали звернутись протягом п`ятнадцяти місяців до суду з даним позовом. Представник позивача та позивач таких причин не вказали.
Так, при належному та добросовісному відношенню до своїх прав та виконання своїх обов`язків позивач не був позбавлена можливості подати адміністративний позов у строк, встановлений законодавством, проте таким правом не скористалась.
Отже, стороною позивача не наведено жодних обставин наявності істотних перешкод та труднощів, які б були підтверджені належними доказами та свідчили про неможливість своєчасного звернення до суду. Натомість представник позивача наголошував на тому, що строк звернення до суду він не пропустив, оскільки обраховує строк звернення із дати направлення четвертого адвокатського запиту. Проте, такий довод відхилено колегією суду за безпідставністю.
Принагідно колегія суддів зауважує, що звернення до військової частини адвоката позивача не змінює початок обрахунку строків звернення до суду, а свідчить лише про початок активних дій пов`язаних з предметом даної справи, що також відбулось після спливу строку звернення до суду.
Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що статті 234 КЗпП України визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Позивач був обізнаний про виплату йому компенсації за невикористані дні відпустки, водночас звернення до суду відбулось після спливу більше одного року з дня його звільнення з військової служби.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не усунуто недоліків позовної заяви, а тому відповідно позовна заява підлягала поверненню. 
Доводи апеляційної скарги, зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні питання поновлення строку звернення до суду.
Відповідно до статті 116 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Г.П. Казанчук

Судді Ю.М. Градовський

О.В. Єщенко