Справа № 161/17218/25 
Провадження № 2/161/2091/26 

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого - судді Черняка В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Собуцької О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та витребування його з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернувся до суду із позовом.
В обґрунтування вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. З метою оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 він звернувся до нотаріуса. Однак, постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині наявних розбіжностей у реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості. Так, позивачу стало відомо, що право власності на зазначений будинок, згідно ухвали суду про затвердження мирової угоди від 17.02.2014 року, зареєстровано за ОСОБА_2 (предметом спору у справі № 161/1590/14-ц було стягнення заборгованості за договором позики). ОСОБА_1 є співвласником будинку, оскільки вказане майно придбано у шлюбі. Своєї згоди на відчуження такого майна не надавав. Крім того, він є єдиним спадкоємцем після смерті дружини.
Враховуючи наведене, ОСОБА_6 просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказаний об`єкт нерухомості (на в порядку частки у спільній сумісній власності подружжя та на в порядку спадкування після смерті дружини).
Ухвалою суду від 15.09.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження.
Представником позивача до початку судового засідання подано до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій позов підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. 
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.Причин поважності неявки суду не повідомили, своїм правом на подання відзиву не скористались.
Враховуючи вказане, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ч.1 ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.
Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, окрім іншого, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК).
Відповідно до ст.328ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Предметом розгляду є питання визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості за позивачем та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Судом встановлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 25.02.2014 року.
Зазначене право власності зареєстровано на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.02.2014 року.
Ухвалою від 18.02.2014 року судом було закрито провадження у справі №161/1590/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості у зв`язку із затвердженням мирової угоди між сторонами. Відповідно до змісту мирової угоди: « ОСОБА_6 визнає законні вимоги ОСОБА_2 , як позикодавця в сумі 150 000,00 грн. згідно договору позики від 04.11.2010 року укладеного між сторонами (п. 3 угоди), з метою погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_2 по позиці в сумі 150 000,00 грн., за взаємною домовленістю, сторони вирішили, що ОСОБА_6 передає, а ОСОБА_2 набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , згідно з цією мировою угодою ОСОБА_2 набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , з дня визнання цієї мирової угоди у відповідача припиняються будь-які зобов`язання перед позивачем щодо повернення позики в сумі 150 000,00 грн. (п.6)» (встановлено згідно даних АСДС).
Вказана ухвала набрала законної сили 24.02.2014 року.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07.04.2023 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).
З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебував у власності ОСОБА_6 з 01.02.2008 року (а.с.8,10-12).
Станом на дату смерті ОСОБА_6 перебувала у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 (шлюб зареєстровано 14 травня 1977 року) (а.с.13). Факту його розірвання судом не встановлено.
Зважаючи на дату реєстрації права власності ОСОБА_6 на спірний об`єкт нерухомості, зазначене майно набуте нею під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. 
Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно дост.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За приписами ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Як вбачається з матеріалів справи, у період перебування сторін у шлюбі, ОСОБА_6 набула право власності на спірні об`єкти нерухомості, які в силу приписів ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
При вирішенні даного спору суд виходить з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст.80 ЦПК України.
Доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності на зазначене майно, яке було придбане під час шлюбу сторін та оформлене на дружину позивача не надано, підстав для відхилення від рівності часток сторін у спірному майні судом не встановлено.
Суд зауважує, що згода позивача на відчуження ОСОБА_6 розглядуваної нерухомості на користь ОСОБА_2 не надавалась, докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.
Відтак, у суду наявні підстави для задоволення вимог в частині визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд також зауважує, що зареєстрованим місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1 (а.с.6 зворот). Отже, останній проживає у спірному будинку з часу реєстрації права власності на нього дружиною по дату розгляду справи (понад 17 років).
Зважаючи на відсутність обов`язкової згоди одного з подружжя, реєстрацію права власності за ОСОБА_2 здійснено з порушеннями вимог законодавства. Крім того, укладена мирова угода, враховуючи встановлені судом обставини порушує права позивача як співвласника будинку.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 305/641/17 (провадження № 61-18601 св 21).
Разом з тим, позивач звернувся до суду із позовом про витребування майна з незаконного володіння саме в порядку статті 387 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.
Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі
№ 703/1191/20 (провадження № 61-19324 св 21), віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;
(б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц, провадження № 61-13656 св 20, вказано, що «аналіз статті 387 ЦК України свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:
(а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Належним відповідачем у віндикаційному позові є володіючий невласник».
Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.
Отже, право власності дійсно є непорушним, але для застосування віндикації принципове значення, крім підтвердження такого права власності, має і встановлення особи, яка протиправно, тобто без будь-яких правових підстав, фактично володіє витребуваною річчю, бо саме вона має відповідати за позовом, виконувати рішення суду в разі його задоволення, й нести негативні наслідки порушення прав позивача.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20, провадження № 61-1371 сво 23, зазначено, що виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Тому, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою - права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Враховуючи, що судом було встановлено факт порушення відповідачем ОСОБА_2 порядку укладення мирової угоди та реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, спірний будинок безпідставно перебуває у користуванні відповідача.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у частині вимог про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 .
Зважаючи на вказане, питання визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_6 також підлягає до вирішення.
Згідно з ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За життя спадкодавець не склав заповіт, а тому в даному випадку має місце спадкування за законом.
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
З матеріалів справи вбачається, що в обсяг спадкового майна входить частина будинку АДРЕСА_1 .
Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті дружини (діти сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовились від прийняття спадщини).
Постановою нотаріуса від 18.03.2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на вказану частину майна у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.9).
Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Встановленими у справі доказами підтверджено належність частини розглядуваного будинку спадкодавцю.
Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті дружини, спадщину прийняв відповідно до вимог ст.ст. 1268 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на майно в порядку спадкування.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений судовий збір у розмірі 3988,94 грн. (з ОСОБА_2 1905,64 грн. (за вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння та солідарно за вимогу про визнання права власності на майно), з інших відповідачів по 694,44 грн.).
Керуючись ст. ст. 10, 12, 77-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, ст. 60, 61,63, 70 СК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 право на власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , а саме: 
-на частинубудинку як на частку у спільній сумісній власності подружжя;
-на частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1905 (одна тисяча дев`ятсот п`ять) грн. 64 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 694 (шістсот дев`яносто чотири) грн. 44 коп. з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач може оскаржити заочне рішення безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідачі: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 );
ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 );
ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП невідомий);
ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ; РНОКПП невідомий).
Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області           В.В. Черняк