ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 березня 2026 року 	Справа № 280/15/26 м.Запоріжжя	

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Богатинського Б.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо ненарахування та несплати ОСОБА_1 як реабілітованій особі виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі виплати підвищення до пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 30.06.2025 з урахуванням раніше виплачених коштів.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо непроведення перерахунку трудового стажу для призначення пенсії ОСОБА_1 як реабілітованій особі у потрійному розмірі за час перебування на засланні з 05 квітня 1951 року по 25 вересня 1956 року (5 років 5 місяці 21 день Х 3) відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити ОСОБА_1 , як реабілітованій особі, перерахунок трудового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі за час перебування на засланні з 05 квітня 1951 року по 25 вересня 1956 року (5 років 5 місяці 21 день Х 3) відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», починаючи з 30.06.2025.
Позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно із частиною 1 статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач має право на підвищення пенсії із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Позивач звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії у зв`язку з вищенаведеними обставинами, однак листом відповідач надав роз`яснення яким чином нарахована та виплачується пенсія на теперішній час, підвищення до пенсії. Позивач просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 07 січня 2026 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідач 21 січня 2026 року подав відзив на позову заяву. Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заперечує проти задоволення позову в повному обсязі з наступних підстав. Факт проживання позивача із матір`ю у період 05.04.1951 по 25.09.1956 підтверджено довідкою про реабілітацію від 13.07.2015 № 23/16-З-9/3-5-15, позивач у вищевказаний період була малолітньою особою. Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Позивач має право на підвищення призначеної пенсії саме як член сім`ї реабілітованої особи, тобто на 25% мінімальної пенсії за віком. Підвищення до пенсії в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком вже встановлено позивачу. Законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. Згідно з положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» закріплено саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій, а оскільки позивач у період перебування у спецпоселенні була малолітньою особою, відповідно у цей період трудового стажу не набувала, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
На підставі матеріалів справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Аральськ Кзил-Ординської області Казахської РСР. Згідно з довідкою про реабілітацію від 13.07.2015 № 23/16-З-9/З-5-15, виданою Головним управлінням Міністерства внутрішніх справи Російської Федерації по Краснодарському краю, ОСОБА_1 народилась в батьків, що у складі родини у 1949 році на підставі рішення державних органів у числі осіб різних національностей (греки) зазнала насильницького вислання з хутору Алабін Рязанського району Краснодарського краю у відповідності з Постановою Ради Міністрів СРСР від 29.05.1949 на спецпоселення в м.Аральськ Кзил-Ординської області Казахської РСР і знаходилась в засланні по день зняття з обліку спецпоселення на її матері ОСОБА_2 на підставі наказу МВС СРСР від 25.09.1956. Факт проживання позивачки із матір`ю у період 05.04.1951 по 25.09.1956 підтверджено довідкою про реабілітацію від 13.07.2015 № 23/16-З-9/3-5-15.
Позивач звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії з урахуванням підвищення пенсії із розрахунку 50% від мінімальної пенсії за віком та у проведенні перерахунку стажу роботи за час перебування у засланні у відповідності до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», листом від 08.05.2024 відповідач повідомив, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.06.2019 у справі № 280/1532/19, яка набрало законної сили 02.08.2019, з урахуванням додаткового рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20.09.2019 у справі №280/1532/19, ОСОБА_1 здійснено з 01.03.2019 перерахунок та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо здійснення перерахунку стажу роботи та призначенні підвищення до пенсії, позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 № 962-XII (далі - Закон № 962-XII), в первинній редакції, визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством Української РСР до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» № 2325-VIII від 13 березня 2018 року, який набрав чинності 05.05.2018, внесені зміни до Закону № 962-XII.
Вказаним законом змінено назву Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».
Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені цим Законом.
Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.
Згідно з положеннями статті 1-2 Закону № 962-XII, реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Статтею 2 цього Закону, формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.
Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.
За змістом статті 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», поновлено реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Відповідно довідки про реабілітацію від 13.07.2015 № 23/16-З-9/З-5-15, виданою Головним управлінням Міністерства внутрішніх справи Російської Федерації по Краснодарському краю, ОСОБА_1 народилась в батьків, що у складі родини у 1949 році на підставі рішення державних органів у числі осіб різних національностей (греки) зазнала насильницького вислання з хутору Алабін Рязанського району Краснодарського краю у відповідності з Постановою Ради Міністрів СРСР від 29.05.1949 на спецпоселення в м.Аральськ Кзил-Ординської області Казахської РСР і знаходилась в засланні по день зняття з обліку спецпоселення на її матері ОСОБА_2 на підставі наказу МВС СРСР від 25.09.1956.
Зважаючи на те, що позивач, як дитина репресованої - ОСОБА_2 репресованої у червні 1949 року, народилась на засланні у 1951 році та перебувала разом з репресованою матір`ю на спецпоселенні по 25.09.1956, суд вважає, що репресованою особою є саме мати позивача, в той час як позивач є членом сім`ї репресованої особи.
За інформацією довідки позивач перебувала у спецпоселенні з репресованою особою матір`ю, а тому суд зазначає, що позивач має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком, як член сім`ї репресованої особи.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 13.05.2024 у справі № 500/5507/23 Верховний Суд у подібних правовідносинах дійшов висновку про належність до членів сімей, яких було примусово переселено, дітей, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю та наявність у таких дітей права на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11.07.2023. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи. За вказаних обставин та враховуючи висновки Верховного Суду у справі №500/5507/23, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи, а не 50 % як репресованій особі, яку було реабілітовано.
Подібні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 31 травня 2024 року у справі № 500/3332/23.
Як встановлено судом, доплата до пенсії позивачу здійснюється Пенсійним фондом України, як члену сім`ї реабілітованих у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком, відтак позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо вимог про проведення перерахунку трудового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі за час перебування на засланні з 05 квітня 1951 року по 25 вересня 1956 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 962-XII, у редакції, чинній від 05.05.2018, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
За змістом ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.
Статтею 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною 4 ст.24 Закону № 1058-IV зазначено, що депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі.
Наведені норми ст.6 Закону № 962-ХІІ, ст.58 Закону № 1788-ХІІ та ст.24 Закону №1058-IV дають підстави для висновку, що до кола осіб, які мають пільгу в зарахуванні у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій певного часу, відносяться такі репресовані особи, які в подальшому реабілітовані: які утримувались під вартою; відбували покарання в місцях позбавлення волі; перебували у засланні або перебування на примусовому лікуванні, працювали на спецпоселенні.
Аналогічні за змістом норми містяться в п.12 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (зі змінами і доповнення), де визначено, що саме час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку). У разі відсутності документів, зазначених в абзаці першому цього пункту, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні реабілітованих осіб може бути встановлено в судовому порядку.
В розумінні наведених норм позивач вважається особою, потерпілою від репресій; остання не відноситься до репресованих осіб, а є членом сім`ї репресованої особи. 
Натомість, надання пільги щодо зарахування у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій певного часу стосується лише репресованих осіб, а не членів їх сімей.
Підсумовуючи наведене, позивач за викладених обставин, у розумінні Закону № 962-ХІІ не відповідає категорії репресованої особи, яка перебувала у засланні, а є членом сім`ї репресованої особи, що примусово виселена (переселена) з місця свого проживання в іншу місцевість. З огляду на наведене, позовна вимога щодо перерахунку позивачу стажу роботи згідно з ст.58 Закону № 1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 05 квітня 1951 року по 25 вересня 1956 року на підставі приписів ст.6 Закону № 962-ХІІ, задоволенню не підлягає.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31.05.2024 у справі №500/3332/23.
Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 139, 241-246, 262 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядок та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ),
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп.Соборний, буд.158-б, м.Запоріжжя, 69057; код ЄДРПОУ 20490012).

Повне судове рішення складено 10.03.2026.

Суддя Б.В. Богатинський