П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 754/16941/25
Провадження№22-ц/824/3700/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

учасники справи:
скаржник  ОСОБА_1 
заінтересована особа - Деснянський відділ державної виконавчої
служби у місті Києві Центрального міжрегіонального
управління Міністерства юстиції (м.Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року, постановлену у складі судді Панченко О.М., - 
В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії (бездіяльність) Деснянського ВДВС у місті Київ ЦМУ МЮ (м.Київ). 
В обґрунтування вимог зазначає, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб було розірвано та подано позов про стягнення аліментів, який було задоволено. На підставі рішення суду про стягнення аліментів Мінським районним судом м. Києва видано відповідний виконавчий лист №2-1669 від 03.04.2000, який було пред`явлено для примусового виконання до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Київ за місцем реєстрації боржника - платника аліментів. 
У зв`язку з несвоєчасним сплаченням аліментів та не повною сплатою аліментів, Деснянською виконавчою службою винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА651879 від 04.02.2000.
Виконавчою службою встановлено, що боржник володіє 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 і наклала на неї арешт та заборону відчуження. ОСОБА_2 є власником вказаної частки на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 25.10.2000, №11-2752 та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 25.10.2000 за реєстровим № 1019, згідно інформаційної довідки КВ-2024 від 09.02.2024.
В подальшому, боржник сплатив заборгованість по аліментам та продовжував сплачувати їх вчасно та в повному обсязі. 
Зазначає, Боржник - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Син скаржниці - ОСОБА_3 звернувся до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину за померлим, а саме на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Нотаріальна контора надала «Інформацію з Державного реєстру..», із якої її сину і скаржниці стало відомо про обтяження квартири АДРЕСА_2 .
29 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Деснянського ВДВС, в якій просила закінчити виконавче провадження за виконавчим листом 2-1669 виданим 03.04.2000 року Мінським райсудом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь і зняти арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із смертю боржника, а також відсутністю претензій до нього боржника і його спадкоємців. 
Деснянським ВДВС надано відповідь від 29.08.2025 про відсутність підстав для зняття арешту і рекомендовано звернутися до суду у відповідності до п. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження». 
У зв`язку з чим 04 вересня 2025 року вона звернулась з позовом до Деснянського районного суду у м. Києві суду, у якому просила зняти обтяження (арешт і заборону відчуження) з нерухомого майна - з 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 , що накладено постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на її відчуження АА 6511879 від 04.02.2003 відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції, зареєстрованою П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою: архівний номер 5164800KIEV15, архівна дата: 07.02.2003 15:08:00, дата виникнення: 07.02.2003, № реєстра: 153-34, внутр № E201882823F42906F4F. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про звільнення майна з- під арешту залишено без розгляду.
Зазначає, звільнити майно з-під арешту в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час здійснення якого було накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Наявність накладеного обтяження майна порушує права її сина на спадщину за померлим батьком. 
Зауважує, що у боржника припинився обов`язок сплачувати аліменти у зв`язку з досягненням дитини повноліття ще ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно, виконавча служба мала обов`язок припинити стягнення аліментів з боржника та винести постанову про закінчення виконавчого провадження і зняття арешту з майна боржника. 
Виконавча служба припинила стягнення аліментів з боржника, винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, але не винесла постанову про зняття арешту з майна боржника. Самі матеріали виконавчого провадження за виконавчим листом №2-1669 від 04.04.2000 Мінського райсуду м. Києва були знищенні у зв`язку з закінченням терміну їх архівного зберігання.
Окрім того, просила поновити строк на подачу такої скарги до суду.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення з скаргою до суду.
Скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Деснянського відділу державно виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з нерухомого майна - 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 та заборони на її відчуження, накладених постановою АА 6511879 від 04.02.2003 відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції, зареєстрованою П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою: архівний номер 5164800KIEV15, архівна дата: 07.02.2003 15:08:00, дата виникнення: 07.02.2003, № реєстру: 153-34, внутр. № E20188282314290694F.
Зобов`язано Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна - 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 та зняти заборони на її відчуження, накладених постановою АА 6511879 від 04.02.2003 відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції, зареєстрованою П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою: архівний номер 5164800KIEV15, архівна дата: 07.02.2003 15:08:00, дата виникнення: 07.02.2003, № реєстру: 153-34, внутр. № E201882823F42906F4F.
Зобов`язано Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна - 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 та зняття заборони на її відчуження, накладених постановою АА 6511879 від 04.02.2003 відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції, зареєстрованою П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою: архівний номер 5164800KIEV15, архівна дата: 07.02.2003 15:08:00, дата виникнення: 07.02.2003, № реєстру: 153-34, внутр. № E201882823F42906F4F повідомити П`ятнадцяту київську державну нотаріальну контору.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що, що арешт майна без строку дії, що продовжує діяти навіть, якщо виконавче провадження вже знищено, не може вважатися «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених цілей. На момент звернення заявниці до державного виконавця про зняття арешту були відсутні чіткі і передбачувані положення законодавства, які б дозволяли державному виконавцю утримувати майно під арештом.
Вважав, що знищення матеріалів виконавчого провадження, строк зберігання яких закінчився, без вирішення питання про зняття арешту з майна боржника, і наступні дії державного виконавця щодо пред`явлення у листі вимоги про сплату боргу за відсутності відкритого виконавчого провадження і постанов про стягнення виконавчого збору та витрат, виконавчих витрат суперечить таким засадам, як: верховенство права (частина перша статті 8 Конституції України),справедливості; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Такі дії державного виконавця є неправомірними.
Не зняття арешту з майна боржника, що був накладений у 2003 році, зважаючи на знищення матеріалів виконавчого провадження, і відсутність відкритого виконавчого провадження є непропорційним втручанням у право власності заявниці, а також правом розпорядитися спадщиною після смерті (боржника), і всупереч принципу «відповідальності держави перед людиною» має зареєстровані державою обтяження майна за відсутності на те правових підстав (виконавче провадження відсутнє).
Не погоджуючись з постановленою ухвалою Деснянським ВДВС у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволення скарги.
Зазначає, що згідно п. 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у випадках не стягнення виконавчого збору арешт, накладений на майно боржника, не знімається, не скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. 
Вказує, що відповідно до позиції викладеної в постанові Верховного суду від 21.03.2018 у справі № 161/11682/15-ц за змістом статті 194 Сімейний кодекс України від погашення заборгованості за аліментами боржника не може звільнити жодна обставина. У випадку смерті платника аліментів його спадкоємці за рахунок наявних активів спадкової маси зобов`язані погасити заборгованість за аліментами на дитину.
Крім того, вказує, що відповідно до ч. 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Крім того, Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 26 жовтня 2014 року (дату прийняття постанови про повернення виконавчого документа)) не передбачав зняття арешту з майна у випадку повернення виконавчого документа стягувану, а відтак виконавець не мав повноважень знімати арешт у такому випадку.
Сторони правом подання відзиву не скористалися.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.73-75).
Представника ОСОБА_1 адвоката Красненко Ю.В., клопотання якого про участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ було задоволено ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року та ухвала суду була доставлена в його кабінет 27 березня 2026 року, , було намагання під`єднати до судового засідання за допомогою програмного забезпечення «Easy con», разом з тим у визначений судом час позивач АТ «СенсБанк» не під`єднався до системи «Easy con» у зв`язку з чим у апеляційного суду була відсутня можливість під`єднати його для участі в судовому засіданні.
У вказаній ухвалі відповідача було зобов`язано, зайти та авторизуватися в Системі за 10 хвилин до початку судового засідання, завчасно активувати технічні засоби (мікрофон, навушники та камера) та перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою Системи.
Разом з тим, представником Пікаленко О.Ю.вказані дії не були виконані, та під час спроб відповідача під`єднання до системи «Easy con», він не з`явився до судового засідання, зокрема у системі було зазначено, що представник позивача не під`єднаний та зв`язок з ним відсутній.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.
Заявник самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі в судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак обов`язок забезпечити явку та справність власних технічних засобів покладається на сторони. За таких обставин, право представника позивача на доступ до правосуддя не є порушеним. 
Враховуючи викладе суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи без представника ОСОБА_1 , оскільки саме на нього покладалась відповідальність для забезпечення технічної можливості провести відеоконференцію, разом з тим він не з`явився в мережі для проведення засідання в режимі відео конференції.
За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливимрозглянути справу за відсутності учасників справи.
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно із ст.. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом в судовому засідання встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 02.08.1993 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис №444. Батьками записано - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Постановою серії АА №651879 від 04.02.2003 року накладено арешт на майно боржника - ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 08.02.2024 року виданого повторно
29 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Деснянського ВДВС, в якій просила закінчити виконавче провадження за виконавчим листом 2-1669 виданим 03.04.2000 року Мінським райсудом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь і зняти арешт з 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із смертю боржника, а також відсутністю претензій до нього боржника і його спадкоємців. 
Листом начальника відділу Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дубаса А.М. від 29 серпня 2025 року скаржниці було повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з обтяженням на підставі постанови АА651879 від 04.02.2003 року станом на 29.08.2025 року зараєстрованими у відділі не значиться, та на виконанні не перебувають. Роз`яснено, що для вирішення питання щодо зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 може звернутися у відповідності до п.5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» до суду.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа, пред`явлення його до виконання та повернення стягувачу були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
За змістом статті 11 цього Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець проводить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа (пункт 4 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VII.
У пункті 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника (частина п`ята статті 13 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
Частина четверта статті 59 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» встановлює, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є у даному випадку : 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;
Згідно з частиною п`ятою цієї статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як: верховенство права; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (частина перша статті 2 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).
У разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження (абзац одинадцятий пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (надалі - Інструкція)).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього заяви боржника перевіряє викладені у цій заяві обставини та додані до неї документи, у тому числі за допомогою автоматизованої системи (щодо стану відповідного виконавчого документа; відомостей про орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, у якого перебуває на виконанні виконавчий документ, тощо), Єдиного державного реєстру судових рішень (щодо наявності відповідного судового рішення). Постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня отримання виконавцем підтвердження наявності обставин для винесення такої постанови (абзаци тринадцятий та чотирнадцятий пункту 16 розділу VIII Інструкції).
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що не зняття арешту з майна боржника, що був накладений у 2003 році, зважаючи на знищення матеріалів виконавчого провадження, і відсутність відкритого виконавчого провадження є непропорційним втручанням у право власності заявниці, а також правом розпорядитися спадщиною її сину після смерті батька (боржника), і всупереч принципу «відповідальності держави перед людиною» має зареєстровані державою обтяження майна за відсутності на те правових підстав (виконавче провадження відсутнє).
У постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. У постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), від 17 квітня 2024 року у справі № 442/5495/13-ц, від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21 Верховний Суд дійшов висновку, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Доводи апеляційної скарги про те, що у виконавчої служби відсутні підстави для зняття арешту у зв`язку з несплатою боржником виконавчого збору (ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» відхиляються судом з наступних підстав.
Відповідно 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Доказів того, що на виконанні Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває постанова про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, матеріали справи не містять.
Також не заслуговують на увагу посилання заявника на ч. 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Разом з тим, заміна сторони виконавчого провадження правонаступником можлива за наявності відкритого виконавчого провадження (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2020 року у справі № 916/617/17)
При цьому, згідно листа начальника відділу Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) Дубаса А.М., виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з обтяженням на підставі постанови АА651879 від 04.02.2003 року станом на 29.08.2025 року зареєстрованими у відділі не значаться.
Доказів того, що будь-яка зі сторін чи заінтересована особа зверталися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провдження матеріали справи не місять.
Також, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Закон України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 26 жовтня 2014 року (дату прийняття постанови про повернення виконавчого документа)) не передбачав зняття арешту з майна у випадку повернення виконавчого документа стягувану, оскільки, пунктом 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закон України «Про виконавче провадження» виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , як сторона виконавчого провадження, звернулася до Деснянського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) із заявою про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника у серпні 2025 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 05 жовтня 2016 року.
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні в матеріалах справи докази і надав їм належну оцінку, у зв`язку з чим дійшов законного та обґрунтованого висновку, про відсутність підстав для задоволення скарги.
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
На підставі викладеного, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви.
Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою , підстав для скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 року - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України- залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва 30 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач 

О.І. Шкоріна