Справа № 276/7/26
Провадження по справі№ 1-кп/276/58/26 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 березня 2026 року с-ще Хорошів

Хорошівський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі:
прокурора ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції), 
захисника – адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Хорошівського районного суду Житомирської області кримінальне провадження № 62023100150000497 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шадура Володарсько-Волинського району Житомирської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця, раніше судимого вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24.03.2016 за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки, вироком Червоноармійського районного суду Житомирської області (наразі Пулинський районний суд Житомирської області) від 04.04.2018 за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків остаточно призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений умовно-достроково ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 21.04.2021 на невідбутий строк 10 місяців 20 днів, вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.07.2025 за ч. 1 ст. 382 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК України), -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 , згідно вироку Черняхівського районного суду Житомирської області, у справі №293/868/24 від 02.07.2025 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, яке кваліфікуються як умисне невиконання постанов суду, що набрали законної сили.
Після чого, ОСОБА_6 , діючи умисно, незважаючи на вищезазначений вирок суду, за яким його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України за фактом невиконання постанов суду щодо позбавлення права керувати транспортними засобами продовжив не виконувати рішення суду, які вступили в законну силу.
Так, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, 19.10.2025 о 17 год. 27 хв. по вул. Древлянська, 5 в селищі Хорошів, Житомирського району Житомирської області керував транспортним засобом марки «ВАЗ 21072», реєстраційний номер НОМЕР_1 будучи засудженим за не виконання постанов суду, що набрали законної сили та будучи позбавленим права керування транспортними засобами, ОСОБА_7 , вчинив нове правопорушення, не увімкнув відповідний покажчик напрямку руху та при цьому керував незареєстрованим напівприченом у якого був відсутній номерний знак чим порушив п. 2.9. в) ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, за що притягнутий до адміністративної відповідальності постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 5973499 від 19.10.2025, тим самим умисно не виконуючи постанови суду, що набрали законної сили щодо позбавлення права керувати транспортними засобами.
Також, 25.02.2022 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, 23 вересня 2022 року ОСОБА_6 призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за призовом під час мобілізації до Збройних Сил України та направлено для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_2 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) за № 276 від 25.09.2022 солдата ОСОБА_6 призначено до військової частини НОМЕР_2 на посаду сержанта резерву запасного взводу запасної роти та зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення. 
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) за № 202 від 06.07.2023 солдата ОСОБА_6 призначено до військової частини НОМЕР_2 на посаду навідника зенітного артилерійського відділення зенітного артилерійського взводу роти вогневої підтримки та зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) за № 206 від 10.07.2023 солдата ОСОБА_6 з 09.07.2023 знято з усіх видів забезпечення так як самовільно залишив військову частину.
У відповідності до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Пропозиції щодо введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях на розгляд Президентові України подає Рада національної безпеки і оборони України.
У разі прийняття рішення щодо необхідності введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях Президент України видає указ про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях і негайно звертається до Верховної Ради України щодо його затвердження та подає одночасно відповідний проект закону.
Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України, підлягає негайному оголошенню через засоби масової інформації або оприлюдненню інший спосіб.
У разі оголошення указу Президента України про введення воєнного стану Україні або в окремих її місцевостях Верховна Рада України збирається на засідання у дводенний строк без скликання та розглядає питання щодо затвердження указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у порядку, встановленому Конституцією України та Регламентом Верховної Ради України.
У разі оголошення указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях керівники органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій усіх форм власності зобов`язані сприяти негайному прибуттю народних депутатів України на засідання Верховної Ради України та здійсненню їхніх повноважень.
Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України, офіційно оприлюднюється разом із законом щодо затвердження такого указу Президента України та набирає чинності одночасно з набранням чинності таким законом. 
Воєнний стан на всій території України або в окремих її місцевостях припиняється після закінчення строку, на який його було введено.
До закінчення строку, на який було введено воєнний стан, та за умови усунення загрози нападу чи небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності Президент України може прийняти указ про скасування воєнного стану на всій території України або в окремих її місцевостях, про що має бути негайно оголошено через засоби масової інформації.
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами), з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 запроваджено воєнний стан, строк дії якого продовжено у встановленому законом порядку по даний час.
Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - це період функціонування національної економіки, Збройних Сил України та інших державних органів, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та закінчується прийняттям рішення про демобілізацію.
Демобілізація - комплекс заходів спрямованих, крім іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України на організацію і штати мирного часу.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію приймає Президент України.
Тобто, воєнний стан в України введено 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами), з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 запроваджено воєнний стан, строк дії якого продовжено у встановленому законом порядку по даний час.
Так, солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, зразково виконувати свої службові обов`язки, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, у разі потреби відлучитися в межах розташування військової частини (підрозділу) запитати дозволу в командира відділення, а після повернення доповісти йому про прибуття, розподіляти час у військовій частині протягом доби і протягом тижня згідно з розпорядком дня, встановленого командиром (начальником).
Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.
Однак, солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді навідника зенітного артилерійського відділення зенітного артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 , в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, приблизно о 20 год. 00 хв. 09.07.2023 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка має розташування підрозділу за адресою: АДРЕСА_2 та проводить час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків до 05.09.2025, коли військовими особами Військової служби правопорядку у Збройних Силах України доставлено ОСОБА_6 до військової частини НОМЕР_3 та останній зарахований на тимчасовий облік особового складу військової частини, чим закінчив вчинення злочину.
За час відсутності на службі у військовій частині НОМЕР_2 солдат ОСОБА_6 в період з 09.07.2023 по 05.09.2025 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини НОМЕР_2 правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення військової частини та його причини не повідомив та проводив час на власний розсуд.
Водночас, ОСОБА_6 в період з 15.08.2024 по 19.08.2024 перебував на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні КНП «Хорошівська лікарня» Хорошівської селищної ради, що є поважною причиною відсутності на військовій службі та з 02.01.2025 по 08.01.2025, перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КНП «Хорошівська лікарня» Хорошівської селищної ради, що є поважною причиною відсутності на військовій службі.
Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, визнав повністю. У вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, вину визнав частково, надавши суду детальні пояснення щодо кожного з інкримінованих епізодів.
Щодо обвинувачення за ч. 5 ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини) обвинувачений суду пояснив, що восени 2023 року він мав намір перевестися для подальшого проходження служби до іншої військової частини. Для цього він отримав відповідне відношення (згоду), однак командування його військової частини НОМЕР_2 не надало йому дозволу на переведення. Крім того, ОСОБА_6 вказав, що згідно з військовим квитком він є водієм, однак у частині його без його відома та згоди призначили на посаду навідника зенітного артилерійського відділення.
Також обвинувачений пояснив, що у нього виникали постійні конфлікти з командиром роти ( ОСОБА_8 ). Причиною конфліктів, за його словами, були незрозумілі фінансові відрахування, а також те, що підрозділ здійснював виїзди до Бахмутського району без відповідних бойових розпоряджень, тоді як офіційно вони перебували в пункті постійної дислокації в смт Гончарівське. З офіційними рапортами щодо цих обставин чи щодо наявних конфліктів до вищого командування він не звертався.
В подальшому командир відпустив його додому на три доби за усним розпорядженням, однак ОСОБА_6 до частини не повернувся. Коли командир зв`язувався з ним у телефонному режимі, обвинувачений особисто попередив його, що повертатися відмовляється і буде шукати іншу військову частину. Протягом усього часу він проживав за своїм фактичним місцем проживання, не переховувався, з`являвся за викликами слідчого, проте про свою належність до військової служби органам ВСП, поліції чи ТЦК не повідомляв. Обвинувачений також наголосив, що ще до свого затримання (наприкінці 2025 року) він за власною ініціативою в телефонному режимі розпочав процедуру переведення на службу до військової частини НОМЕР_4 . Наразі він має їхню письмову згоду, бажає продовжити проходити військову службу та щиро кається у вчиненому самовільному залишенні частини.
Щодо обвинувачення за ч. 3 ст. 382 КК України (невиконання судового рішення) обвинувачений пояснив, що обставини епізоду від 01 липня 2025 року він не визнає. Зазначив, що цього дня він не керував транспортним засобом марки «Honda Dio» у стані алкогольного сп`яніння. За його словами, вказаний мопед просто знаходився поруч із ним під час його затримання напередодні судового засідання в Черняхівському районному суді. Відповідну постанову суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за цим фактом він не оскаржував лише тому, що не отримував її ані в паперовому, ані в електронному вигляді, а отже, не знав про її існування.
Щодо епізоду від 19 жовтня 2025 року ОСОБА_6 вину визнав повністю. Він не заперечував факту керування автомобілем ВАЗ 21072, достовірно знаючи, що він позбавлений права керування транспортними засобами. Свої дії мотивував життєвою необхідністю: оскільки він проживає в сільській місцевості, де відсутня належна інфраструктура (магазини, лікарні), а його дитина відвідує дитячий садок у смт Хорошів, він не мав іншої можливості доставляти дитину до закладу, окрім як використовуючи транспортний засіб. Запевнив суд, що автомобілем керував не постійно, у вчиненому щиро розкаюється та просив призначити мінімально можливе покарання, надавши йому можливість продовжити військову службу.
Незважаючи на часткове невизнання вини обвинуваченим за окремим епізодом (який судом й було виключено з правових підстав), його вина у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень в межах доведеного обсягу повністю та беззаперечно підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів.
У судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 - просив суд при призначенні покарання врахувати всі обставини справи та призначити ОСОБА_6 значно м`якше покарання, ніж те, про яке просив прокурор.
Щодо пред`явленого обвинувачення за ч. 3 ст. 382 КК України захисник висловив часткову незгоду з позицією сторони обвинувачення. Зокрема, адвокат наголосив, що по епізоду від 01 липня 2025 року обвинувачення є необґрунтованим та таким, що суперечить закону. Захисник вказав, що на час вчинення цього інкримінованого діяння попередній вирок Черняхівського районного суду ще не набрав законної сили, у зв`язку з чим у діях його підзахисного відсутній обов`язковий елемент складу даного злочину — умисне невиконання саме того рішення суду, що набрало законної сили. З огляду на це, захисник просив виправдати ОСОБА_6 за вказаним епізодом.
Разом з тим, щодо іншого епізоду за ч. 3 ст. 382 КК України (від 19 жовтня 2025 року) захисник наявність складу кримінального правопорушення не заперечував. Однак він звернув увагу суду на те, що обвинувачений сів за кермо автомобіля вимушено, оскільки мав необхідність доставляти дітей до навчального закладу через відсутність належної інфраструктури, магазинів та медичних закладів у населеному пункті, де він проживає. Крім того, адвокат підкреслив, що під час керування транспортним засобом ОСОБА_6 не порушував інших правил дорожнього руху, і його дії не призвели до жодних тяжких наслідків.
Щодо обвинувачення за ч. 5 ст. 407 КК України захисник просив врахувати, що термін ухилення обвинуваченого від військової служби був незначним, і жодних тяжких наслідків від цього діяння не настало. Сторона захисту акцентувала увагу суду на тому, що ОСОБА_6 повністю визнав вину, щиро розкаявся та активно співпрацював з органами досудового розслідування та судом, що має визнаватися обставинами, які пом`якшують покарання.
Окремо захисник виділив той факт, що обвинувачений, перебуваючи в умовах слідчого ізолятора, добровільно та без будь-якого примусу звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_4 та отримав від її командування згоду на продовження військової служби. На переконання сторони захисту, це беззаперечно свідчить про щире намагання ОСОБА_6 усунути суспільну небезпечність свого діяння та його бажання продовжувати захищати Батьківщину.
Підсумовуючи, захисник просив суд врахувати вищевказані пом`якшуючі обставини, а також наявність на утриманні обвинуваченого малолітніх дітей та його позитивну характеристику за місцем проживання. З огляду на це, адвокат вважав запропоноване прокурором покарання у виді 5 років і 6 місяців позбавлення волі занадто суворим та просив призначити обвинуваченому мінімальне можливе покарання в межах санкцій інкримінованих статей.
Незважаючи на часткове невизнання вини обвинуваченим за окремим епізодом (який судом було виключено з правових підстав), його вина у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень в межах доведеного обсягу повністю та беззаперечно підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду доказів.
Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, повністю доведена дослідженими в ході судового розгляду доказами:
-Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 12025060680000218 від 20.10.2025 року, яким підтверджується факт початку досудового розслідування щодо ОСОБА_6 
-Рапорт працівника поліції (ЄО № 8185) від 19.10.2025 року, де зафіксовано первинне повідомлення зі служби 102 про те, що «19.10.2025 о 17:50 за адресою: Житомирський район с-ще Хорошів... зупили авто ВАЗ 21072 днз НОМЕР_5 під керуванням водія ОСОБА_6 ... Під час перевірки було встановлено, що останній позбавлений керування т\з на строк 10 років».
-Протокол огляду місця події від 19.10.2025 року, під час якого об`єктивно зафіксовано обставини правопорушення: оглянуто ділянку «по вулиці Шевченка буд. 27а... автомобіль марки ВАЗ 21072 д.н.з. НОМЕР_5 ... поряд з автомобілем … гр. ОСОБА_6 який позбавлений права керування ТЗ на 10 років».
-Протокол огляду предмету (відео) від 27.10.2025 року. Під час огляду відеозаписів з нагрудної камери патрульного зафіксовано обставини зупинки: «відеофіксація здійснюється у світлу пору доби... селищі Хорошів, поблизу магазину «Наталі», де на проїжджій частині розташовано автомобіль марки «ВАЗ» 21072, р.н. НОМЕР_5 ». На відео також зафіксовано розмову поліцейського з обвинуваченим, де на запитання «чому він керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування, водій промовчав та відповів, що знову будеш постанову писати?».
-Копія постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 5973499 від 19.10.2025 року, якою встановлено, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом без увімкненого покажчика повороту та з незареєстрованим причепом, за що його притягнуто до відповідальності.
-Інформація з територіального сервісного центру МВС (лист № 31/35/1844-8388-2025 від 08.07.2025), згідно з якою за ОСОБА_6 транспортні засоби станом на 08.07.2025 року не зареєстровані, що підтверджує факт керування транспортними засобами, які йому формально не належали.
-Копії судових рішень (постанов), якими ОСОБА_6 неодноразово позбавлено права керування транспортними засобами та які він умисно не виконував:
1.Постанова Черняхівського районного суду Житомирської області від 15.06.2023 (справа № 293/453/23), якою накладено стягнення «з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 (десять) років».
2.Постанова Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05.06.2024 (справа № 276/1244/24), якою накладено штраф 51 000 грн. «з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на десять років».
3.Постанова Черняхівського районного суду Житомирської області від 09.05.2024 (справа № 293/648/24), де встановлено факт енрування обвинуваченим авто Москвич-21412... будучи позбавленим прав керування повторно... та накладено штраф у розмірі 40 800 грн.
4.Постанова Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.11.2024 (справа № 276/2412/24), якою накладено стягнення «з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на десять років».
5.Постанова Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26.12.2024 (справа № 276/2628/24), якою накладено стягнення «з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на десять років».
6.Постанова Хорошівського районного суду Житомирської області від 22.09.2025 (справа № 276/1268/25), якою накладено стягнення «з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на десять років».
-Вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.07.2025 року (справа № 293/868/24), який набрав законної сили та яким ОСОБА_6 визнано винним за ч. 1 ст. 382 КК України. У вироку зазначено: « ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України» за аналогічні дії щодо невиконання рішень судів про позбавлення прав.
-Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 79368189 від 16.10.2025 року, винесена Хорошівським районним відділом ДВС, якою відкрито провадження з примусового виконання постанови суду про стягнення штрафу та застосування санкцій: «Відкрити виконавче провадження з виконання: ... постанова № 276/1268/25 виданий 13.10.2025... стягнути з ОСОБА_6 на користь держави штраф в розмірі 51000,00 грн.».
Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом через життєву необхідність (відвозити дитину до дитячого садка в умовах відсутності інфраструктури в селі), суд відхиляє як такі, що не виключають суспільної небезпечності діяння та не є обставиною, що звільняє від кримінальної відповідальності. Рішення суду (вирок або постанова), що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання всіма особами на всій території України (стаття 129-1 Конституції України). Жодні побутові чи сімейні обставини не надають особі права на власний розсуд ігнорувати судові заборони.
Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, повністю доведена дослідженими в ході судового розгляду доказами:
-Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 62023100150000497 від 17.11.2023 та № 62023240020000630 від 08.06.2023, якими задокументовано реєстрацію кримінальних проваджень за фактом того, що ОСОБА_6 «в умовах воєнного стану самовільно залишив місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 )».
-Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 274 від 23.09.2022 року, згідно з яким «солдата ОСОБА_6 , який прибув із Житомирського РТЦК... зарахувати до списків особового складу частини», що підтверджує набуття ним статусу військовослужбовця.
-Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 202 від 06.07.2023 року, яким його було «призначено до військової частини НОМЕР_2 на посаду навідника зенітного артилерійського відділення».
-Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 206 від 10.07.2023 року, згідно з яким «солдата ОСОБА_6 з 09.07.2023 знятий з усіх видів забезпечення так як самовільно залишив військову частину».
-Акт службового розслідування військової частини НОМЕР_2 від 18.07.2023 року, яким встановлено обставини СЗЧ: «09.07.2023 року о 20 год. 00 хв. під час шикування особового складу... виявлено відсутність військовослужбовця... солдата ОСОБА_6 ».
-Письмові пояснення військовослужбовців (матеріали службового розслідування):
1.Рапорт та пояснення командира запасної роти капітана ОСОБА_8 від 10.07.2023, де зазначено, що «На телефонні дзвінки солдат ОСОБА_6 не відповідав, пошукові заходи результатів не дали».
2.Пояснення солдата ОСОБА_9 від 11.07.2023: «На телефонні дзвінки солдат ОСОБА_6 не відповідав, пошукові результатів не дали».
-Акт службового розслідування від 10.04.2023 року (щодо попередніх фактів відсутності), яким зафіксовано, що обвинувачений в період часу з 22.03.2023 року до 27.03.2023 року був відсутній на військовій службі у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_3 без поважних причин. При цьому спростовано медичні причини: «довідка від 27.03.2023 року... не є належним документом... При цьому, солдат ОСОБА_6 до працівників медичної служби військової частини НОМЕР_2 не звертався».
-Повідомлення командира ВЧ НОМЕР_2 до ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.07.2023, яким офіційно сповіщено органи комплектування, що «у військовій частині було виявлено відсутність військовослужбовця».
Суд критично оцінює доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він залишив військову частину через неможливість переведення до іншого підрозділу, призначення на невідповідну посаду (навідника замість водія) та конфлікти з командиром роти щодо фінансових питань і виїздів у Бахмутський район. Самовільне залишення розташування військової частини як спосіб вирішення суб`єктивних службових конфліктів чи реалізації власного бажання перевестися до іншого підрозділу є грубим порушенням військової дисципліни та прямо утворює склад військового кримінального правопорушення.
Той факт, що обвинувачений не переховувався і відкрито проживав за місцем своєї реєстрації в селі Шадура, жодним чином не спростовує факту умисного ухилення від виконання обов`язків військової служби. Протягом більш ніж двох років (з липня 2023 року по вересень 2025 року) він свідомо ігнорував свій військовий обов`язок, не вживаючи заходів для легального вирішення питання свого статусу. Умови воєнного стану, введеного в Україні 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 та чинного на момент вчинення злочину, є кваліфікуючою ознакою, що знайшла своє повне та об`єктивне підтвердження в судовому засіданні.
Оцінивши викладені докази в їх сукупності, суд вважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 доведеною повністю та кваліфікує його дії:
- за ч. 3 ст. 382 КК України, як дії, які виразились в умисному невиконанні постанов суду, що набрали законної сили, вчинені особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею;
- за ч. 5 ст. 407 КК України, як умисні дії, які виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Щодо висунутого стороною обвинувачення епізоду керування ОСОБА_6 транспортним засобом марки «Honda Dio» без державного номерного знака 01.07.2025 о 20:09, суд дійшов висновку про необхідність його виключення. Згідно з текстом обвинувального акта встановлюється, що ОСОБА_6 вчинив цей злочин будучи засудженим вироком Черняхівського районного суду Житомирської області у справі № 293/868/24 від 02.07.2025, за яким його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Проте, з точки зору хронології, подія 01.07.2025 відбулася до ухвалення вироку 02.07.2025. Відповідно, станом на 01.07.2025 обвинувачений об`єктивно не міг умисно не виконувати вирок від 02.07.2025, оскільки такого вироку ще юридично і фактично не існувало. Таким чином, у цій частині відсутня суб`єктивна сторона злочину (умисел на невиконання конкретного вироку, зазначеного в обвинувальному акті), що повністю виключає кримінальну відповідальність за даним конкретним епізодом в межах конструкції пред`явленого прокурором обвинувачення.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд керується положеннями ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст.12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття (зокрема, визнання провини щодо самовільного залишення частини та керування автомобілем 19.10.2025) та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення під час судового розгляду.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При призначенні покарання суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, у тому числі за умисні корисливі злочини (крадіжки за ст. 185 КК України) та злочин проти правосуддя (за ст. 382 КК України), за місцем реєстрації та фактичного проживання дільничним офіцером поліції характеризується з негативного боку, за місцем проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 обвинувачений також характеризується з негативної сторони. Водночас суд бере до уваги, що він одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Враховуючи наявність пом`якшуючих обставин, але зважаючи на високу суспільну небезпеку вчинених діянь, тривалість ухилення від військової служби, а також той факт, що ОСОБА_6 не став на шлях виправлення, ігноруючи попередні умовні покарання (іспитові строки), суд доходить переконання, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе виключно в умовах реальної ізоляції від суспільства. Призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, або застосування положень статті 75 КК України у даному випадку є законодавчо неможливим і соціально несправедливим, оскільки один із злочинів (за ч. 3 ст. 382 КК України) вчинено ним безпосередньо у період іспитового строку, встановленого попереднім вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.07.2025.
При визначенні остаточного покарання суд керується правилами складання покарань за сукупністю злочинів (стаття 70 КК України) та за сукупністю вироків (стаття 71 КК України). Відповідно до сталої та актуальної судової практики Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова від 15 липня 2025 року у справі № 462/7107/24), у разі вчинення особою нового умисного злочину під час іспитового строку покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, таке попереднє покарання вважається невідбутою частиною і в обов`язковому порядку має приєднуватися до покарання за новим вироком на підставі статті 71 КК України. 
Отже, алгоритм призначення покарання ОСОБА_6 є наступним: суд спочатку призначає покарання за кожен злочин окремо в межах санкцій відповідних статей Особливої частини КК України; потім застосовує частину 1 статті 70 КК України (за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення даного вироку); і, нарешті, остаточно призначає покарання на підставі частини 1 статті 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком від 02.07.2025.
З огляду на вищевикладене, враховуючи позицію прокурора та беручи до уваги аргументи сторони захисту в тій частині, де вони не суперечать закону, суд вважає необхідним та достатнім призначити ОСОБА_6 наступне покарання:
-за частиною 5 статті 407 КК України – у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі (що є мінімальною межею санкції даної статті);
-за частиною 3 статті 382 КК України – у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі частини 1 статті 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень (за ч. 5 ст. 407 та ч. 3 ст. 382 КК України), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд призначає ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Далі, на підставі частини 1 статті 71 КК України, за сукупністю вироків, суд частково приєднує до вказаного покарання невідбуту частину покарання за попереднім вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.07.2025 (яким його було засуджено до 1 року позбавлення волі). Суд вважає за необхідне приєднати до нового покарання 6 (шість) місяців позбавлення волі з попереднього вироку, і визначає ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Саме таке покарання, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою (обраний ухвалою слідчого судді та продовжений під час судового розгляду), враховуючи доведену наявність ризиків переховування від суду та призначення йому покарання у виді реального позбавлення волі, з метою забезпечення виконання вироку суду, до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, у строк покарання належить зарахувати строки попереднього ув`язнення з 01 липня 2025 року по 02 липня 2025 року та з 29 грудня 2025 року.
Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.
Керуючись 368, 369, 370, 373, 374, 395 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання:
- за ч. 3 ст. 382 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки;
- за ч. 5 ст. 407 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.07.2025, та остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.
У строк покарання зарахувати попереднє ув`язнення ОСОБА_6 , з 01 липня 2025 року по 02 липня 2025 року та з 29 грудня 2025 року до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Засудженому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на строк 60 днів по 08 травня 2026 року (включно).
Речові докази та процесуальні витрати (в тому числі витрати на залучення експерта) у кримінальному провадженні відсутні.
Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Хорошівський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для обвинуваченого, який перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1