Справа № 523/14413/25
Провадження №2/523/2948/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" квітня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Бокова О.М.
за участю секретаря судового засідання - Шаріпової Ю.М.,
представника позивача – адвоката Смирнова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Пересипського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог (в уточненій редакції) представник позивача вказав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2008 року. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.12.2015 року у справі № 523/13539/15-ц шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі 12.09.2008 року відповідач отримав в АКІБ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 332 867, 78 гривень. Тієї ж дати за вказані кредитні кошти, для проживання їх сім`ї на ім`я відповідача ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , яку вони передали в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором споживчого кредиту. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася дочка ОСОБА_5 . По наступний час позивачка з дочкою постійно проживають в зазначеній квартирі та є зареєстрованими за вказаною адресою. Ще до розірвання шлюбу у грудні 2015 року відповідач покинув родину, із придбаної квартири виселився, усі зв`язки з позивачкою розірвав, за місцем реєстрації не проживає, по наступний час його місцезнаходження не відоме.
Спору з відповідачем щодо поділу спільно набутого майна подружжя між сторонами не виникало і не вирішувалось. 08.07. 2025 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Бежан А.В. по свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя у складі вищевказаної квартири. Проте, у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя нотаріус їй відмовив, оскільки для цього необхідна заява другого з подружжя та оригінали правовстановлючих документів на квартиру, що забезпечити нотаріусу Чернега Н.В. не мала можливості. Відтак, позивачка вимушена звернутися до суду для вирішення цього питання в судовому порядку.
На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаної квартири та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 15140 гривень.
Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.
25.07.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
08.08.2025 року на адресу суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 в уточненій редакції.
Ухвалою суду від 12.08.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено ухвалу суду, роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.
15.01.2026 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, про слухання справи була повідомлена у встановленому законодавством порядку. Заяв чи клопотань не подавала.
Представник позивачки адвокат Смирнов В.В. в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, надав суду пояснення, аналогічні позову. 
Відповідач в судове засідання року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів відповідно до ст.280 ЦПК України.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про слухання справи був повідомлений у встановленому законодавством порядку. 27.08.2025 року надав заяву, згідно якої вказав, що проти задоволення позову ОСОБА_1 не заперечує, просить справу розглядати без його участі.
З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08.12.2015 року, яке набрало законної сили 22.12.2015 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.2008 року по 22.12.2015 року.
Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ; договору про надання споживчого кредиту з Правилами № 11393827000 від 12.09.2008 року та іпотечного договору від 12.09.2008 року, укладених між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 ; договору поруки № 228743 від 12.09.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ; відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, отримав в АКІБ «УкрСиббанк» споживчий кредит в сумі 332 867,78 гривень і того дня придбав квартиру АДРЕСА_1 , яку передав в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором споживчого кредиту, а позивачка виступила поручителем перед кредитором.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 434512648 від 08.07.2025 року, 01.10.2008 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, у період шлюбу з позивачкою ОСОБА_3 було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Розглядаючи вимогу позивача про визнання за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині вищевказаної квартири суд керується наступним.
Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежана А.В. № 270/01-16 від 08.07.2025 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в порядку ст. 70 Закону України «Про нотаріат».
Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Разом з тим, постановою Верховного Суду України від 07.09.2016 р. по справі № 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Будь-яких доказів того, що існують обставини, які виключають застосування до спірного житла принципу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідач суду не надав. Укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири та оформлення саме на нього права власності на спірне житло жодним чином не свідчить про те, що джерелом придбання квртири були його особисті кошти. Таким чином, відповідачем жодним чином не спростовано презумпції спільної сумісної власності на спірне майно.
Оскільки право власності на вищевказану квартиру виникло у ОСОБА_3 у період шлюбу з позивачкою, відповідачем не спростовано презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру, набуту ним в шлюбі, тому суд дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і за таких обставин вимоги позивачки про визнання за кожним з колишнього подружжя права власності по 1/2 частині спірної квартири є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд керується наступним.
Як визначено положеннями ст. 141 ч.1, ч.2 п.1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем в сумі 15140 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 57, 60, 61, 68, 69, 70 СК України, ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 352 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити повністю.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати:
-за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
-за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати на плату судового збору в розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду в порядку ст. 355 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 03.04.2026 року.

Суддя          Боков О.М.