ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 754/9665/25		
Провадження № 22-ц/821/185/26		
категорія: 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи: 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку»
представник позивача: Лисенко Вікторія Вікторівна
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
представник ОСОБА_1 : адвокат Павличенко Сергій Сергійович
представник ОСОБА_2 : адвокат Ткаченко Ірина Валеріївна

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка Сергія Сергійовича та представника ОСОБА_2 – адвоката Ткаченко Ірини Валеріївни на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Жежер Ю.М. в приміщенні Монастирищенського районного суду Черкаської області) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16.11.2004 між АКІБ «УкрСиббанк» (в подальшому змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 28-3NN/11- 2004А. 
В подальшому, відбулась зміна номеру кредитного договору в системі обліку АКІБ «УкрСиббанк» з № 28-3NN/11- 2004А на № 10110042000.
У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» у 2008 році звернулось до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-2459/08 від 23.12.2008 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 28-3NN/11- 2004А від 16.11.2004 в сумі 50 603,80 грн та судовий збір в сумі 536,04 грн. 
08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення прав вимоги, зокрема, за кредитним договором та договорами забезпечення. 
11.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку », відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-03-26-000011-b від 17.04.2019, був укладений договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором № 28-3NN/11- 2004А (10110042000) від 16.11.2004, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , разом із забезпеченням.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/16277/20 -ц (провадження № 6-302/22) від 13.05.2021 змінено сторону стягувача ПАТ «УкрСиббанк» у справі № 2 -2459/08 на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», однак відмовлено у поновленні строку пред`явлення на примусове виконання та видачу дублікатів виконавчих листів у справі № 2 – 2459/08.
Станом на час звернення і даним позовом рішення Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-2459/08 від 23.12.2008 боржниками не виконано, наявну заборгованість перед товариством не погашено. 
Розмір несплаченої заборгованості відповідачів перед товариством за кредитним договором, що підтверджений рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-2459/08 від 23.12.2008 складає 50 603,80 грн. 
Таким чином враховуючи, що рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-2459/08 від 23.12.2008 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 28-3NN/11- 2004А від 16.11.2004 в сумі 50 603,80 грн та судові витрати, а станом на дату подання цієї позовної заяви зазначене судове рішення відповідачами не виконане – позивач очікує отримати компенсацію за невиконання зобов`язання. 
Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» нараховані за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 відповідно до ст. 625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями, підтвердженими рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2 – 2459/08: три відсотки річних у розмірі 7 436,68 грн та інфляційні втрати у розмірі 24 538,97 грн, а всього: 31 975,64 грн та стягнути судові витрати в розмірі 3 028,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 року позовну заяву ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - передано за підсудністю на розгляд Монастирищенського районного суду Черкаської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року позовні вимоги - задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» за період із 02.04.2017 до 23.02.2022 інфляційні втрати у розмірі 24 538,97 грн та 3 % річних у розмірі 7 436,67 грн, всього: 31 975,64 грн солідарно.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку судовий збір в розмірі 1 514,00 грн, з кожного.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, пов`язане із стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.
Позивачем у позовній заяві зазначений розрахунок інфляційних втрат та 3% річних. Так, представник позивача просив стягнути інфляційні втрати за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 у сумі 24 538,97 грн та 3% річних за період з 02.04.2027 до 31.12.2019 у сумі 7 436,67, а всього 31 975,64 грн. 
Суд погодився із даним розрахунком, відповідачами контррозрахунку не подано, наявність кредитної заборгованості не спростовано, а тому суд вважав, що позов підлягає до задоволення повністю.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У поданій через систему «Електронний суд» 19 листопада 2025 року апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - адвокат Павличенко С.С., вважаючи рішення суду незаконним та необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в обгрунтування позивних вимог товариство посилається на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі №2-2459/08 від 23.12.2008 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором 28-3NN/11- 2004А від 16.11.2004 в сумі 50 603,80 грн та судовий збір в сумі 536,04 грн.
Рішення суду набрало законної сили, однак на день звернення із даним позовом не виконано. Відтак, грошове зобов`язання визначене таким рішення суду, вважається простроченим.
Позивачем пропущено строк на пред`явлення виконавчого документа за вказаним рішенням суду до примусового виконання, що підтверджується ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.07.2022.
Звертає увагу на те, що враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилається в обгрунтування своїх вимог, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку, тому за встановлених обставин відсутні правові підстави для задоволення позову.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

У поданій через систему «Електронний суд» 03 грудня 2025 року апеляційній скарзі, представник ОСОБА_2 – адвокат Ткаченко І.В.,вважаючи рішення суду незаконним,просить рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування ст. 625 ЦК України так як не встановив розмір основного боргу, тобто грошового зобов`язання на яке у разі його невиконання ЦК України передбачено право кредитору нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати.
Позивач посилається на рішення суду від 23.12.2008 у справі №2-2459/08, проте з позовною заявою повний текст рішення не надав, в якому у мотивувальній частині зазначаються фактичні обставини , встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, зокрема, щодо порушення відповідачем передбаченого кредитним договором порядку погашення заборгованості та з чого складається заборгованість станом на дату ухвалення рішення.
За обставин , за наслідками розгляду даної справи позивачем та судом визначена основна сума боргу за кредитним договором без процентів, нараховані за користування кредитом, пені, які заборгував відповідач за кредитним договором. Сума 50 603,80 грн є загальною сумою, яка включає кредитну заборгованість, заборгованість по відсотках, пеню за прострочення сплати процентів, пеню за прострочення повернення кредиту.
Отже, позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму , яка в себе включає нараховані проценти за користування кредитом та пеню, однак стягнення процентів за користування кредитом та пені було передбачено кредитним договором та припинено внаслідок пред`явлення вимоги про повернення боргу, а стягнення пені є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, тому на них не можуть нараховуватись 3 % річних та інфляційні втрати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Вказує, що суд допустив прийняття рішення на підставі недостатніх доказів та незаконно здійснив нарахування 3 % річних та інфляційні втрати на загальну суму боргу, вказану в резолютивній частині рішення, включаючи суму процентів та пені. Таким чином на відповідачів покладена подвійна відповідальність за несвоєчасне повернення суми кредиту.
Також позивачем невірно обраний період нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, згідно яких стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, вважає, що оскільки позов подано 17.06.2025, то три роки, які передують подачі позову буде у період з 17.06.2022 по 17.06.2025.
Також, посилаючись на п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період воєнного стану, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, нараховані включно з 24.02.2022.
Вказує, що відповідачі з 17.03.2022 звільнені від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором.
Також просить суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, так як ОСОБА_2 була позбавлена можливості подати відповідну заяву у суді першої інстанції, оскільки суд не повідомляв її про судовий розгляд і відповідач не брала участі у такому розгляді.
Вказує, що позивач звернувся із даним позовом 17.06.2025, закінчення періоду нарахування з 23.02.2022 позивач обгрунтував внесенням змін до перехідних положень ЦК України у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, проте ніяк не обгрунтував причину нарахувань з 02.04.2017.
Стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову, за таких обставин нарахування 3 % річних та інфляційних втрат обмежується періодом з 17.06.2022 по 17.06.2025.
Позовна давність на звернення до суду з вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України на період з 17.06.2022 сплинула, враховуючи дату звернення до суду.

Відзиви на апеляційні скарги 

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 15 грудня 2025 року, представник ТОВ Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» - Лисенко В.В., вважаючи доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 11 грудня 2025 року, представник ТОВ Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» - Лисенко В.В., вважаючи доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 – адвоката Ткаченко І.В. надуманими, такими,що зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції. яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи та надано належну оцінку належним та допустимим доказам, наявним у матеріалах справи, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права та з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва 22.04.2009 видано виконавчий лист, відповідно до якого стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 50 603,80 грн та судові витрати в сумі 536,04 грн. Рішення набрало законної сили 03.03.2009 (а.с. 5).
16.11.2004 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 28-3NN/11-2004А. Згідно змісту даного кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 11 360 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладання договору складає 60 278,43 грн у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі (а.с. 6 - 9).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13.05.2021, із врахуванням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 07.07.2022 про внесення виправлення, замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» у справі № 2-2459/08 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів на його правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (код ЄДРПОУ 34615314, місцезнаходження 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40х)». В задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, видачу дублікату виконавчого документа відмовлено (а.с. 10 - 12).
11.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» укладено договір № 1370/К про відступлення прав вимоги (а.с. 13 - 14). Згідно змісту даного договору, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців - та/або поручителів, зазначених у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом - «основні договори», надалі за текстом - права вимоги. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.
Відповідно до виписки з додатку 1 до договору про відступлення прав вимоги № 1370/К від 11.05.2019, ТОВ «Фінансова установа ««Європейська факторингова компанія розвитку» набуло права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором № 10110042000 від 16.11.2004 (а.с. 15).
Згідно з платіжним дорученням № 1 від 10.05.2019, ТОВ Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» сплатило АТ «Дельта Банк» грошові кошти, призначення платежу: оплата за лот № F11GL40599, згідно протоколу електронного аукціону № UA – EA -= 2019-03-03-26-000011 – bвід 17.04.2019 (а.с. 16).
Оскільки ТОВ Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у встановленому законом порядку набуло права грошової вимоги до відповідачів, ухвалою суду від 13.05.2021 замінено стягувача, а тому ТОВ Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» сплатило є належним позивачем у справі. 

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Ткаченко І.В. на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року у даній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року у даній справі.
10 грудня 2025 року до Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. надійшло клопотання про зупинення розгляду справи, в якому просив зупинити апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року до закінчення перегляду справи №754/511/23 в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 12 грудня 2025 року розгляд справи за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. та представника ОСОБА_2 – адвоката Ткаченко І.В. на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та постановлено, що інформація про дату, час і місце розгляду справи буде оприлюднено на офіційному веб - порталі Судової влади.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 грудня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. про зупинення апеляційного провадження - задоволено.
Зупинено апеляційне провадження у справі № 754/9665/25 за позовом ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/511/23 за позовом ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. та представника ОСОБА_2 – адвоката Ткаченко І.В. на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних – прийнято суддею Карпенко О.В. до свого провадження.
04 березня 2026 року до Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка С.С. надійшло клопотання про поновлення провадження, в якому просив поновити апеляційне провадження №754/9665/25(№22-ц/821/22/25) у даній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 05 березня 2026 року поновлено провадження у даній справі і призначено розгляд на 08 квітня 2026 року на 8:20 год в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В повній мірі зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків, інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому, факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
-конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
У зазначеній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є за своєю суттю замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції («Hornsby v. Greece»), заява № 183571/91», ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), «Ільхан проти Туреччини» («Ilhan v. Turkey»), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Отже, виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку, за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом, свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25), до розгляду якої було зупинено касаційне провадження у цій справі.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, за змістом яких, коли кредитор уже скористався судовим захистом - рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не може вважатися натуральним навіть за умов пропуску стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови в поновленні цього строку судом, оскільки такі обставини не мають правового значення, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на таке невиконане зобов`язання.
Предметом даного спору є вимога ТОВ Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на суму кредитної заборгованості, стягнутої рішенням суду, яке боржниками не виконано.
Нарахування трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України має компенсаційний, а не штрафний характер, є способом захисту майнового права кредитора та полягає у відшкодуванні втрат від знецінення грошових коштів і компенсації за користування ними боржником.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, зокрема від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21, від 09 листопада 2023 року у справі № 420/24111/19, зазначала, що інфляційні втрати та три проценти річних нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, а зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним (додатковим) щодо основного зобов`язання, залежить від нього та поділяє його правову долю.
Із матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва 22.04.2009 видано виконавчий лист, відповідно до якого стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 50 603,80 грн та судові витрати в сумі 536,04 грн. Рішення набрало законної сили 03.03.2009.
16.11.2004 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 28-3NN/11-2004А. Згідно змісту даного кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 11 360 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладання договору складає 60 278,43 грн у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі.
08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, зокрема і за кредитним договором № 28-3NN/11-2004А.
11.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» укладено договір № 1370/К про відступлення прав вимоги , за умовами якого, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців - та/або поручителів, зазначених у додатку №1 до цього договору, зокрема і за кредитним договором № 28-3NN/11-2004А і до відповідачів у даній справі .
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13.05.2021, із врахуванням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 07.07.2022 про внесення виправлення, замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» у справі № 2-2459/08 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів на його правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (код ЄДРПОУ 34615314, місцезнаходження 04050, м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40х)».
В задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, видачу дублікату виконавчого документа відмовлено.
З інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвала Печерського районного суду міста Києва від 13.05.2021, в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили.
Із наведеного слідує, що позивач втратив право на примусове виконання рішення суду про стягнення основного боргу. Отже, підтверджена судовим рішенням вимога про стягнення заборгованості не може бути реалізована у примусовому порядку, проте може бути виконана в добровільному порядку.
Враховуючи той факт, що виконавчий лист не перебуває на виконанні в органах державної виконавчої служби та у поєднанні з відмовою суду у поновленні строку для його пред`явлення і видачі дублікату виконавчого документа, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки ця норма підлягає застосуванню лише за наявності грошового зобов`язання, яке підлягає примусовому виконанню.
За наведених підстав, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанцій про задоволення позову, оскільки у зв`язку зі спливом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмовою суду у його поновленні, відсутнє зобов`язання, яке може бути виконане примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення акцесорного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наведених підстав.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційні скарги відповідачів та відмовляє ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у задоволенні позову, тому судовий збір за подачу апеляційних скарг суд стягує з ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 3 633,60 грн кожному.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –

у х в а л и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 – адвоката Павличенка Сергія Сергійовича та представника ОСОБА_2 – адвоката Ткаченко Ірини Валеріївни – задовольнити.
Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року – скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн. кожному.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова