Справа № 137/975/25
Провадження № 22-ц/801/847/2026
Категорія: 21
Головуючий у суді 1-ї інстанції Верещинська Я. С.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	Справа № 137/975/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П., 
з участю секретаря судового засідання Закерничної А. О.,

учасники справи:
позивач - заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Верещинської Я. С. в залі суду, 

встановив:

Короткий зміст вимог 
У липні 2025 року заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, - Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42024022110000110 від 22 березня 2024 року та за № 12025020050000122 від 06 лютого 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України Вінницька окружна прокуратура встановила, що на підставі рішень органу місцевого самоврядування, які фактично сільською радою не приймались та за які депутати не голосували, з комунальної власності вибула земельна ділянка. 
Так, ОСОБА_2 на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району 35 сесії 7 скликання від 22 жовтня 2020 року № 812 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га.
Втім відповідно до архівної копії протоколу 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року, наданої архівним відділом Вінницької районної військової адміністрації установлено, по рішення № 812 на 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року не приймалось. 
Натомість на 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року прийнято рішення за №744-766, що підтверджується листом архівного відділу від 12 квітня 2024 року №3.01-15/23. 
Також у ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що рішення 34 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області № 734.6 від 22 вересня 2020 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної Документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1500 га в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства в межах с. Микулинці, не приймалось.
Водночас на підставі вказаного рішення №734.6 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 04 грудня 2020 року було укладено договір №156 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с. Микулинці, на території Микулинецької сільської ради Літинського району.
Отже, встановлено, що рішення № 734.6 від 22 вересня 2020 року (про надання дозволу на розроблення технічної документації) та № 812 від 22 жовтня 2020 року (про затвердження технічної документації та передачі у власність земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 площею 0,127 га) на сесії Микулинецької сільської ради не приймались. 
Однак, ОСОБА_2 на підставі рішення № 734.6 від 22 вересня 2020 року розроблено технічну документацію на земельну ділянку, а на підставі рішення №812 ним подано державному реєстратору для державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку. 
З огляду на зазначене, земельна ділянка з кадастровим номером 10522485400:01:000:0835 площею 0,127 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах с. Микулинці Вінницького району (раніше Літинського району), Якушинецька територіальна громада, вибула з комунальної власності поза волею власника - Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (на час вибуття - Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області). 
Згідно із відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 квітня 2021 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за № 630 відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_1 .
Вартість ділянки за договором купівлі-продажу від 23 квітня 2021 року не відповідала ринковій вартості ділянки, була значно нижчою, що також свідчить про сумнівний характер вчинюваного правочину. 
Так, згідно із п. 3 договору продаж земельної ділянки відбувся за ціною 30 000 грн, у той час як відповідно до висновку експерта про результати проведення судової оціночно-земельної експертизи від 28 січня 2025 року № 2793/24-21, проведеної в ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом незаконного виведення з комунальної та державної власності земельних ділянок на території Микулинецької сільської ради, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, станом на 23 квітня 2021 року могла становити 72 714 грн.
На переконання позивача, відповідач ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки в розумінні ст. 388 ЦК України, оскільки знав або повинен був знати, що відчужувач, у якого він отримав майно, не має права його відчужувати.
У цій справі Якушинецька сільська рада Вінницького району (на час вибуття - Микулинецька сільська рада Літинського району Вінницької області), яка представляє інтереси Якушинецької сільської територіальної громади визначена позивачем, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто є уповноваженим державою органом захищати інтереси територіальної громади.
Необхідність реагування органів прокуратури з метою забезпечення інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Якушинецької сільської ради, оскільки заходів цивільно-правового характеру щодо захисту законних інтересів держави в частині повернення у власність Якушинецької сільської територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно, останньою не вживалася, досудове врегулювання спору не здійснювалося.
Покликаючись на викладене, заступник керівника Вінницької окружної прокуратури у заявленому позові просив суд витребувати у ОСОБА_1 в комунальну власність Якушинецької сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, яка розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2026 року позов було задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 в комунальну власність Якушинецької сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, яка розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області.
Також вирішено питання судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, адже згідно ст. 388 ЦК України, добросовісний набувач - це особа, яка набула майно у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.
При цьому суд погодився із доводами прокурора про те, що у власності ОСОБА_1 та фермерського господарства «Підкалюк», головою якого він є, чимало земельних ділянок, які знаходяться на території раніше Микулинецької сільської ради. На території колишнього Літинського району, зокрема - території колишньої Микулинецької сільської ради, відповідач здійснює господарську діяльність, що підтверджується відомостями державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене може свідчити про обізнаність ОСОБА_1 з місцевими жителями, ситуацією в селі щодо руху/обігу земельних ділянок тощо. Проявивши розумну обачність, перевіривши відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідач міг дізнатися про зазначені обставини і у відповідача по справі мали виникнути обґрунтовані сумніви щодо правомірності набуття у власність зазначеної земельної ділянки попереднім власником. Крім того за необхідності, отримавши правову допомогу, відповідач ОСОБА_1 міг звернутись до органів Держгеокадастру для отримання та ознайомлення із землевпорядною документацією щодо формування спірної земельної ділянки, щоб прослідкувати історію формування ділянки, дізнатись про можливі порушення. У разі виявлення спірних/неоднозначних обставин міг зрозуміти/допустити сумнівність документів/обставин вибуття ділянки.
Згідно п.3 Договору №630 від 23 квітня 2021 року, продаж земельної ділянки відбувся за ціною 30 000 грн, що в рази нижче від реальної ринкової вартості земельної ділянки, відтак спірна земельна ділянка продавалась за нижчою ціною, що також свідчить про сумнівний характер правочину. 
Крім того, відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_2 відчужив ділянку ОСОБА_1 , яку набув на підставі рішень Микулинецької сільської ради, які на сесії сільської ради не приймались, менше як за 1 місяць, тобто протягом короткого проміжку часу, що також свідчить про сумнівний характер вчинюваного правочину. 
Таким чином, місцевий суд дійшов висновку про витребування спірної земельної ділянки на користь законного власника - Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 25 лютого 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 березня 2026 року справу призначено до розгляду на 02 квітня 2026 року о 10 год 20 хв.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що обидві сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 квітня 2021 року, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, поводилися правомірно, зокрема добросовісно. 
ОСОБА_1 , як покупець, як і продавець ОСОБА_2 , не знав та не міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно. 
Відповідачу не були і не могли бути відомі обставини щодо недотримання процедур, підроблення документів чи вчинення інших неправомірних дій посадовими особами Микулинецької сільської ради. 
Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження, на момент укладення договору купівлі-продажу від 23 квітня 2021 року №630 земельна ділянка під забороною, арештом чи в заставі не перебувала, про що заначено в самому договорі та перевірено нотаріусом. Тобто, у ОСОБА_1 були відсутні підстави сумніватися у законності вчиненого ним правочину щодо набуття права власності на спірну земельну ділянку.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, вказана спірна ділянка з 24 червня 1998 року перебувала постійному користуванні ОСОБА_2 на підставі рішення Микулинецької сільської ради від 24 червня 1998 року, і ОСОБА_1 обґрунтовано міг вважати, що ОСОБА_2 міг скористатися своїм правом на безоплатне отримання даної ділянки у приватну власність в порядку приватизації.
Загальна площа земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, на які ОСОБА_2 набув право власності в порядку безоплатної приватизації, раніше у 2019 році, - 0,9 га та у 2020 році - 0,1270 га в цілому складає 1,027 га, що є в межах норм, установлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства. 
Отже, позиція суду, що відповідач міг звернути увагу на те, що ОСОБА_2 , згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження суб`єкта, раніше у 2019 році, вже набув право власності на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що виключає можливість законної передачі останньому спірної земельної в розумінні ст. 121 ЗК України, є помилковою.
Ціна спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу, була встановлена за домовленістю сторін, що відповідає положенням ст. 627, ч. 1 ст. 632, ч. 1 ст. 691 ЦК України, адже сторони є вільними в укладенні та визначенні умов договору, з урахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, договірна ціна спірної земельної ділянки не була заниженою, оскільки ринкова вартість однієї сотої землі (0,01 га) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в с. Микулинці ніколи не перевищувала 2 000 грн (за 0,01 га), а нормативно-грошова оцінка всієї земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 (згідно відомостей ДЗК) складає 6 337,30 грн. 
В свою чергу, наданий позивачем до суду висновок експерта від 28 січня 2025 року №2793/24-21, був складений в рамках кримінального провадження №42024022110000110, а не в рамках даної цивільної справи, що свідчить про неналежність та недопустимість такого доказу. При цьому, висновок ґрунтується на припущеннях.
Продавець ОСОБА_2 ще раніше до укладення договору купівлі-продажу пропонував ОСОБА_1 придбати у нього спірну земельну ділянку. І у відповідача були відсутні підстави сумніватися у законності набуття продавцем права власності на вказану земельну ділянку, адже відповідач (як і ОСОБА_2 ) не знав і не міг знати щодо недотримання процедур, підроблення документів чи вчинення інших неправомірних дій посадовими особами Микулинецької сільської ради, і такі обставини виникли поза волею та обізнаністю сторін правочину, а інші обставини не давали підстав сумніватися у законності набуття продавцем права власності, ОСОБА_1 погодився придбати вказану земельною ділянку у ОСОБА_2 . 
Отже, висновки суду першої інстанції щодо недобросовісності ОСОБА_1 при набутті спірної земельної ділянки у ОСОБА_2 є не обґрунтованими, та не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні прокурор щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому у поданій скарзі просив її розглядати у його відсутність, інших заяв щодо розгляду справи не подавав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявкя не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
На замовлення ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_3 виготовив Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в с. Микулинці, на території Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства (а. с. 43-59).
Вказана технічна документація була виготовлена на підставі договору № 156 від 04 грудня 2020 року та рішення 34 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 вересня 2020 року №734.6 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,1500 га в натурі (на місцевості), в тому числі для ведення особистого селянського господарства - 0,1500 га в межах с. Микулинці (а. с. 48).
Відповідно до листа архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації, відповідно до протоколу 34 сесія 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 вересня 2020 року, рішення №734.6 не приймалось та в архівний відділ на зберігання не передавалось (а. с. 42).
У матеріалах Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) міститься копія рішення 2 сесії 23 скликання Микулинецької сільської ради народних депутатів Літинського району Вінницької області від 24 червня 1998 року №30 «Про передачу громадянам земельних ділянок в постійне користування», яким надано ОСОБА_2 в постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства в межах с. Микулинці (а. с. 49).
Відповідно до копії рішення 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року №812 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована в межах с. Микулинці у відповідності до фактичних розмірів, визначених в натурі (на місцевості), та передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці (а. с. 30).
Відповідно до листа з архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації, 35 сесія 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, яка відбулась 22 жовтня 2020 року, не приймала рішення №812 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», згідно протоколу та списку рішень, прийнятих на сесії (а. с. 36-40).
24 березня 2021 року було зареєстровано земельну з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в межах с. Микулинці, на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої 28 грудня 2020 року ФОП ОСОБА_3 (а. с. 31). 
01 квітня 2021 року на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №812 від 22 жовтня 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 0522485400:01:000:0835, площею 0,1127 га (а. с. 25).
23 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за узгоджену сторонами суму 30 000 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Жуковською І. В., зареєстрований в реєстрі за №630 (а. с. 26-29).
Цього ж дня право власності на земельну ділянку було зареєстроване за відповідачем, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності за земельну ділянку (а. с. 34-35).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2024 року у справі №127/30418/24, в рамках кримінального провадження №42024022110000110 внесеного до ЄРДР 22 березня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364 КК України, накладено арешт на земельні ділянки, в тому числі, під кадастровим номером 0522485400:01:000:0835 шляхом заборони її відчуження іншими особами та поділу, окрім як для цілей кримінального провадження, до моменту закінчення усіх необхідних слідчих та процесуальних дій, оскільки земельні ділянки є предметом вчинення кримінального правопорушення та речовим доказом. Зі змісту ухвали досудовим розслідуванням встановлено, що на підставі підроблених рішень винесених колишнім головою Микулинецької сільської ради та нинішнього старости села Микулинці Якушинецької ОТГ Вінницької області - ОСОБА_4 особи незаконно заволоділи земельними ділянками (а. с. 77-80).
В рамках досудового розслідування кримінального провадження №42024022110000110 від 22 березня 2024 року проведено судову почеркознавчу експертизу №249/25-21 від 06 лютого 2025 року, за результатами якої, підпис у речових доказах: рішеннях Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №732.1, 732.3, 733.6, 732.4, 734.3, 734.5, 734.6, 734.4 від 22 вересня 2020 року та рішеннях Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області №788, 806, 812, 815 від 22 жовтня 2020 року виконано Шумським В. В. - сільським головою (а. с. 81-86).
Відповідно до Висновку експерта про результати проведення судової оціночно-земельної експертизи від 28 січня 2025 року №2793/24-21, проведеної в ході досудового розслідування кримінального провадження за фактом незаконного виведення з комунальної власності земельних ділянок на території Микулинецької сільської ради, ринкова вартість земельної ділянки кадастровий номер 0522485400:01:000:0835, площею 0,1270 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, станом на 23 квітня 2021 року могла становити 72 714,00 грн (а. с. 87-98).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження суб`єкта, крім спірної земельної ділянки, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на десятки земельних ділянок у Вінницькому районі, зокрема на території Літинської територіальної громади (а. с. 60-70).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження суб`єкта, у ОСОБА_2 на праві власності окрім спірної земельної ділянки наявна ще земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яку він в порядку безоплатної приватизації набув у власність на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28 червня 2019 року № 2-8549/15-19-сг: з кадастровим номером 0522485400:01:000:0754 площею 0,9 га, дата державної реєстрації права власності - 19 червня 2019 року (а. с. 149-151). 

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Частиною 3 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Положеннями ч. 3, 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. 
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення в суд, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. 
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як видно із матеріалів справи, Вінницької окружною прокуратурою було повідомлено Якушинецьку сільську раду про виявлення факту порушення інтересів територіальної громади, водночас на час звернення прокурора до суду органом місцевого самоврядування позов до суду з аналогічних підстав не подано. 
Якушинецька селищна рада повідомила, що не заперечує щодо звернення з вказаним позовом прокурором. 
Враховуючи бездіяльність Якушинецької селищної ради Вінницька окружна прокуратура уповноважена вжити заходи представницького характеру відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». 
Отже, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо дотримання законності передачі земельної ділянки кадастровий номер 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, яка розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області, у приватну власність.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Статтею 81 ЗК України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, серед іншого, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із п. а ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Згідно з п. б ч. 1 ст. 21 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського в розмірі не більше 2,0 гектара.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється ст. 118, 186-1 ЗК України.
Суд першої інстанції у справі, що переглядається, встановив, що згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, яка розташована в межах с. Микулинці Вінницького району Вінницької області, за ОСОБА_2 було проведено на підставі рішення Микулинецької сільської ради Літинського району від 22 жовтня 2020 року № 812.
Відповідно до копії рішення, яке міститься в матеріалах справи, 22 жовтня 2020 року Микулинецькою сільською радою Літинського району Вінницької області на 35 сесії 7 скликання вирішено про затвердження ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що розташована на території Микулинецької сільської ради у відповідності до фактичних розмірів визначених в натурі (на місцевості). Також вказаним рішенням ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, для ведення особистого селянського господарства, земельна ділянка розташована на території Микулинецької сільської ради. 
Разом з тим, відповідно до архівної копії протоколу 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року, наданої архівним відділом Вінницької районної військової адміністрації, судом встановлено, що рішення № 812 на 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22 жовтня 2020 року про затвердження технічної документації щодо земельної ділянки кадастровий номер 0522485400:01:000:0835, площею 0,127 га, не приймалось. 
Також судом першої інстанції було достеменно встановлено, що 22 вересня 2020 року Микулинецькою сільською радою Літинського району Вінницької області 7 скликання на 34 сесії не приймалося рішення № 734.6 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства в межах с. Микулинці.
Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог прокурора, адже спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не за його волею, оскільки Микулинецька сільська рада жодних рішень щодо передачі цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не приймала. Отже, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу місцевого самоврядування, тобто, ця ділянка вибула з володіння власника не з його волі.
Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Правомірність заволодіння особою майном, зокрема на підставі правочину, презюмується (частина друга статті 328 ЦК України). Тому за відсутності доказів зворотного, зокрема доведеності у встановленому порядку набуття особою права власності на чуже майно без відповідної правової підстави (ст. 387 ЦК України), особа, яка придбала майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем (ст. 330 ЦУ України), а витребуване воно може бути у неї лише у чітко визначених законом випадках.
Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції оцінював добросовісність ОСОБА_5 , як кінцевого набувача земельної ділянки, і встановив, що він не є добросовісним набувачем.
Такі висновки місцевого суду, колегія суддів вважає повністю обґрунтованими.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні 23 квітня 2021 року договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 поводилися правомірно та діяли добросовісно.
Як достеменно встановлено із матеріалів справи, станом на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 на праві власності окрім спірної земельної ділянки належала також земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 0522485400:01:000:0754 площею 0,9, право оренди на яку з 28 квітня 2020 року має Фермерського господарства «Підкалюк», керівником якого є відповідач ОСОБА_1 . 
Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав на те, що відповідач, проявивши розумну обачність, мав можливість з`ясувати питання правомірності набуття ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки.
Скаржник зазначає, що загальна площа земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, на які ОСОБА_2 набув право власності в порядку безоплатної приватизації, раніше у 2019 році, - 0,9 га та у 2020 році - 0,1270 га в цілому складає 1,027 га, що є в межах норм, установлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства.
Втім такі доводи є необґрунтованими, адже правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки особа відповідно до вимог закону має право скористатися лише один раз незалежно від її розміру у встановлених межах.
Суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що спірна земельна ділянка була відчужена відповідачеві ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 23 квітня 2021 року, у той час, як право власності за ОСОБА_2 було зареєстроване лише 01 квітня 2021 року. 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта від 28 січня 2025 року №2793/24-21, на підставі якого суд першої інстанції дійшов висновку про заниження ціни земельної ділянки, зазначеної у договорі купівлі-продажу, є неналежним доказом. Так, вказана експертиза була проведена у рамках кримінального провадження, експерт при її проведення був попереджений про кримінальну відповідальність.
Встановлені у справі обставини у своїй сукупності дають достатні підстави для висновку про недобросовісність ОСОБА_1 при набутті у власність спірної земельної ділянки від ОСОБА_2 , у зв`язку із чим наявні підстави для витребування земельної ділянки.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ним у суді апеляційної інстанції, слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2026 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повна постанова складена 07 квітня 2026 року.

Головуючий           В. В. Оніщук

Судді          Л. О. Голота

В. П. Рибчинський