154/5067/25 
2/154/448/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року. м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області в складі
головуючої – судді Кусік І.В.,
за участю
секретаря судового засідання Редько В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Юхименко Ольги Леонідівни, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, на обґрунтування якої зазначила, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. відкрито виконавче провадження № 59723012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший український міжнародний банк» грошових коштів в сумі 54716,57 грн. Дане виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису № 16132 від 15 липня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. Вважає, що вчинення Приватним нотаріусом Виконавчого напису відбулося з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки заборгованість не є безспірною. Враховуючи наведене, просить суд визнати Виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.
Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити.
Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені вимоги визнає. Просив стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, а також зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1000 гривень.
Треті особи у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.
Згідно з вимогами ч. 2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 06 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.О. було вчинено виконавчий напис № 16132, яким із Марголь 54716,57 грн. на користь АТ «ПУМБ» стягнуто суму заборгованості по Кредитному договору в загальному розмірі 54716,57 грн.
На підставі вказаного виконавчого напису, Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. було відкрито виконавче провадження № 59723012, в межах якого із ОСОБА_1 проводиться примусове стягнення.
Заявлені позовні вимоги представник позивача обґрунтовує, зокрема, тим, що заборгованість за виконавчим написом не є безспірною.
За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ від 02.08.1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - ЗУ «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Відповідно до ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Положеннями ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Відповідно до п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.
Такими документами можуть бути: зокрема, документи первинної бухгалтерської документації, оформлені відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16.07.1999 року із змінами та доповненнями, а саме: платіжні доручення, меморіальні ордери, виписки з рахунків, на які боржник перераховує кошти, розписки, чеки тощо. Приймаючи рішення про звернення до нотаріуса для вчинення ним виконавчого напису, стягувачу необхідно надати документи, які б підтверджували наступні умови, зокрема, чи підпадає заявлена вимога під вид заборгованості, визначений Постановою Кабінету Міністрів України; чи є в наявності та оформлені належним чином документи, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України, чи підтверджують наявні документи безспірність заборгованості боржника перед стягувачем та прострочення виконання зобов`язання; чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису.
З матеріалів справи вбачається, що при вчиненні виконавчого напису, приватним нотаріусом не перевірено безспірність суми заборгованості, яку запропоновано стягнути, що є порушенням ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» від 02.09.1993 року із змінами та доповненнями та Глави 16 Розділу ІІ Наказу МЮУ «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» 22.02.2012 року № 296/5.
Враховуючи наведене, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.
Отже, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обґрунтування ОСОБА_1 щодо вчинення приватним нотаріусом Харою Н.С. виконавчого напису від 16132 від 15 липня 2019 року, що зареєстрований з порушенням вимог закону, є обґрунтованими, у зв`язку з чим його слід визнати таким, що не підлягає виконанню.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Перший український міжнародний банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Київської області Хара Н.С., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з позовною вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню поніс судові витрати, а саме сплатив судовий збір в розмірі 1211, 20 грн., а відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав, у зв`язку з чим його позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого ним при поданні позову судового збору в сумі 605, 60 грн., а решту суми судового збору в розмірі 605, 60 грн. стягнути з відповідача на його користь.
Окрім того, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги у розмірі 18 000 гривень. Вирішуючи дане питання, суд виходить із наступного.
За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч.4 вказаної статті передбачено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
У ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги.
У матеріалах справи містяться Договір про надання правничої допомоги ОСОБА_1 від 04.11.2025 р., укладений між Центром правової допомоги та позивачкою ОСОБА_1 , в якому Центр правової допомоги прийняв на себе зобов`язання надати правову допомогу, а саме: представництво інтересів у даній справі та захист інтересів клієнта у якості його представника. Вартістьт послуг складає 18000 грн.
На підтвердження понесених позивачем витрат складено Акт виконаних робіт від 28.11.2025 року, згідно якого вартість послуг виконавця становить 18000 гривень. 
Суд зауважує, що розрахунку виконаних робіт позивачем не надано. 
У частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
У постановах від 19.02.2020 у справі №755/9215/15 та від 05.07.2023 у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Суд наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Врахувавши конкретні обставини цієї справи, в тому числі ціну позову, клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов переконання, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише одного процесуального документа - позовної заяви в справі, яка є нескладною, а навпаки - типовою справою у спорі про стягнення кредитної заборгованості. Обсяг наданих адвокатом послуг не є великим. У зв`язку з таким суд вважає, що справедливо буде відшкодувати позивачу за рахунок відповідача 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ЗУ «Про нотаріат», керуючись ст.ст. 10, 12, 77-81, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ЄДРПОУ 14282829, вул. Андріївська, 4, м. Київ), треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Юхименко Ольги Леонідівни (вул. Окіпної Раїси,4-А, офіс 35-Б, м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна (вул. Січових Стрільців, 37-41, офіс 215, м. Київ) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити частково.
Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис№ 16132, вчинений 15.07.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк».
Стягунути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету України понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп., сплачені згідно квитанції Пат КБ «Приватбанк» від 28.11.2025 року № 2.422820545.1
Стягунути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, яка подається протягом 30 днів з дня його проголошення
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги 

Головуюча суддя Ірина КУСІК