КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 квітня 2026 року № 855/6/22
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Енергоринок» про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
До Шостого апеляційного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просить суд:
- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 заборгованість Окружного адміністративного суду м. Києва по виплаті вихідної допомоги в розмірі 41368,00 грн.;
- стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 заборгованість Окружного адміністративного суду м. Києва по інфляційному збільшенню суми вихідної допомоги в розмірі 106128,59 грн. та санкцію у формі трьох відсотків річних в розмірі 10744,35 грн.;
- стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 26000 грн.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю прийняв рішення про звільнення з посади секретаря судового засідання Окружного адміністративного суду міста Києва та звернувся до відповідача із заявою відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП. Відповідно до Наказу №5/К зазначено, що відповідно до ст 38, 47, ч. 1 ст. 83, ст. 116 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 08.01.2014 року. В записі трудової книжки Позивача здійснено запис: «Звільнений із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ст. 38 КЗпП України».
Позивач вважає, що його звільнення відбулося у зв`язку із порушенням трудового законодавства Окружного адміністративного суду міста Києва, тому він має право на отримання вихідної допомоги, яку на момент звільнення йому виплачено не було.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів у справі №855/6/22 та додані до неї матеріали передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Матеріали позовної заяви у справі №855/6/22 надійшли до Київського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу передані на розгляд судді Лиска І.Г.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Позивачем на виконання ухвали суду надано заяву про усунення недоліків та документи.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач правом на надання відзиву не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надав. Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч.2 ст.175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
До суду надійшло клопотання позивача про зупинення провадження у зв`язку зі службою в Збройних Силах України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду у задоволенні клопотання відмовлено.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 , виданим Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 10.10.2006.
З 05.09.2012 року ОСОБА_1 працював на посаді секретаря судових засідань Окружного адміністративного суду міста Києва. Із зазначеної посади його звільнено 08.01.2014 року. Напередодні позивач, у зв`язку із порушеннями його трудових прав, надіслав засобами поштового зв`язку заяву про звільнення за власним бажанням. Про звільнення Позивача в його трудовій книжці здійснено запис: «Звільнений із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ст. 38 КЗпП України».
Листом Пенсійного фонду України у м. Києві від 30.06.2022 зазначено, що відповідно до таблиці 5 «Відомості про трудові відносини застрахованих осіб» звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Звіт) поданого Окружним адміністративним судом міста Києва (код ЄДРПОУ 34414689) за січень 2014 року зазначено дату звільнення - 08.01.2014, підстава припинення трудових відносин зазначена - ст.38 КЗпПУ (поважн.прич.). В Звіті не конкретизовано з якої саме поважної причини.
Позивач зазначає, що ним було подано заяву про звільнення з причин порушення роботодавцем вимог трудового законодавства, що передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП.
Звільнення позивача за власним бажанням відповідно до особистих пояснень, було зумовлено обставинами відповідно до яких працівниками відділу кадрів йому було відмовлено у наданні частини щорічної основної відпустки із коментарем «..а в нас у відпустку не ходять». 
Так, відповідно до п. 3 ст. 38 КЗпП працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. 
Порядок виплати працівнику вихідної допомоги регулюється ст. 44 КЗпП, нормами даної статті зазначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Так, на переконання Позивача, з урахуванням ст 38, 44 КЗпП, допущені відповідачем порушення законодавства про працю зобов`язують останнього до виплати вихідної допомоги, однак розрахунку розміру вихідної допомоги на момент звільнення здійснено не було.
Також Позивач зазначив, що оскільки Окружний адміністративний суд міста Києва прострочив виконання грошового зобов`язання, то відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України має сплатити борг з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.
Вказані обставини стали причиною для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Кодекс законів про працю України визначає підстави розірвання трудового договору. 
Аналіз положень статті 38 КЗпП України свідчить, що працівник має право з власної ініціативи (за власним бажанням) в будь-який час розірвати укладений з роботодавцем на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно та вказує у відповідній заяві.
Так, за змістом частини першої статті 38 КЗпП України роботодавець зобов`язаний за спливом двох тижнів розірвати трудовий договір у разі подання працівником заяви, у якій не вказано про наявність обставин, які надають працівнику право самостійно визначати дату розірвання трудового договору.
У разі, якщо заява працівника зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), частина друга статті 38 КЗпП України передбачає, що роботодавець зобов`язаний розірвати трудовий договір у визначений працівником термін.
Одночасно, за змістом частини третьої статті 38 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний розірвати трудовий договір у визначений працівником термін, якщо у заяві про звільнення працівник вказує про невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.
Слід зауважити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження №61-14424св18) вказав на те, що розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.
Тобто при вирішенні спору щодо наявності підстав для розірвання трудового договору згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи зазначав працівник у заяві про звільнення за власним бажанням саме про невиконання роботодавцем законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору.
Крім того, за змістом статей 44, 47 КЗпП України у разі припинення трудового договору, зокрема внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України), роботодавець зобов`язаний у день звільнення працівника виплатити йому вихідну допомогу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що гуртуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При дослідженні доказів наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що 18.12.2013 ОСОБА_1 звернувся до Керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва Миронюка Д.М. із заявою про звільнення. Текст вказаної заяви не містить посилання позивача на підстави звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП, так само як і не містить вказаної норми КЗпП, в заяві про звільнення зазначено «звільнити мене із займаної посади секретаря судових засідань Окружного адміністративного суду міста Києва 08.01.2024 року за власним бажанням».
В позовній заяві Позивач посилається на причини подання заяви про звільнення саме через порушення роботодавцем вимог законодавства про працю, однак будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини Позивачем до суду не надано.
Щодо посилання Позивача на протиправний запис в його трудовій книжці «Звільнений із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ст. 38 КЗпП України», суд зазначає наступне.
Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою КМУ №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» затверджені зразки бланків трудової книжки і вкладиша до неї. Пунктом 4 постанови визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
Відповідно постанови КМУ №301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників» наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників.
Відповідно до п.2.2. Інструкції до трудової книжки вносяться, крім іншого, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Згідно з п.2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Пунктом п.2.4.встановено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно з п.2.26 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Наприклад, «Звільнений в зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України».
При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Наприклад, «Звільнений за власним бажанням у зв`язку з зарахування у вищий навчальний заклад, ст.38 КЗпП України».
Пунктом 2.27 встановлено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Днем звільнення вважається останній день роботи.
Таким чином, законодавством визначено, що записи трудовій книжці при звільненні: - повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону; - повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Питання звільнення за власним бажанням регламентовано ст.38 КЗпП України. Вказана норма КЗпП України враховує, що звільнення працівника за власним бажанням може здійснюватися також з підстав зумовлених неможливістю продовжувати роботу, тобто з поважних причин, або у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України з підстав, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що враховуючи положення ст.38 КЗпП України Інструкцією визначено, що у разі поважності причин звільнення працівника за власним бажанням за ст.38 КЗпП України в трудовій книжці ця причина відображається, але за умови відповідності тексту наказу. В інших випадках зазначається лише ст.38 КЗпП України.
Вирішуючи питання відповідності запису у трудовій книжки позивача тексту наказу про його звільнення (Наказ №5/К від 08.01.2014) судом встановлено, що запис у трудовій книжці чітко відповідає тексту Наказу про звільнення ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що позивач, був ознайомлений з його змістом, а також записом, внесеним на підставі вказаного наказу в трудову книжку позивача, яку він отримав при звільненні.
Позивач до звернення до суду з вказаним позовом по даній справі не оспорював правильність внесеного запису в його трудову книжку, а також правомірність Наказу №5/к про звільнення.
Оскільки наявними у матеріалах справи доказами Позивачем не доведено ні порушення роботодавцем законодавства про працю, в заяві про звільнення не зазначено конкретних причин про невиконання роботодавцем законодавства про працю або умов колективного чи трудового договору, а наказ про звільнення №5/к не оскаржувався в судовому порядку, відсутні підстави, які б доводили наявність права на отримання вихідної допомоги при звільненні. З урахуванням вказаних обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 заборгованість Окружного адміністративного суду м. Києва по виплаті вихідної допомоги в розмірі 41368,00 грн.
Відповідно як похідні не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 заборгованість Окружного адміністративного суду м. Києва по інфляційному збільшенню суми вихідної допомоги в розмірі 106128,59 грн. та санкцію у формі трьох відсотків річних в розмірі 10744,35 грн.
Щодо вирішення вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно із ч. 2 ст. 25 Закону №393 громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З викладеного вбачається, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі № 822/3180/15 та від 04.03.2020 у справі №815/2215/15.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши положення чинного законодавства України та надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, в т.ч. на правову допомогу, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 9, 77, 90, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -
в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.