ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 686/4666/25
Провадження № 22-ц/820/485/26

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
секретар судового засідання Заворотна А. В.,
з участю: відповідачки ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 ,
представника позивача ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2025 року (суддя Продан Б. Г., повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року) у справі за позовом Хмельницької міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Орган опіки і піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, приведення квартири до попереднього стану та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Хмельницької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. 

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :
У лютому 2025 року Хмельницька міська рада, звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначала, що у комунальній власності територіальної громади міста Хмельницького перебуває квартира АДРЕСА_1 . З отриманням листа Комунального підприємства «Управляюча муніципальна компанія «Центральна» № Л-74-15-24 від 25 липня 2024 року стало відомо про самозахоплення квартири АДРЕСА_2 мешканцями сусідньої квартири АДРЕСА_3 . Згідно з актом обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації від 16 липня 2024 року квартиру АДРЕСА_2 приєднано до квартири АДРЕСА_3 , замуровано вхідні двері в квартиру АДРЕСА_2 зі сходової клітки, влаштовано дверний проріз у несучій стіні між квартирами, приміщення АДРЕСА_4 та 11-3, АДРЕСА_5 та 11-5 об`єднано шляхом демонтажу перегородок між ними, приміщення 11-5 (кухня) та 11-6 (санвузол) використовуються як житлова кімната і кладова. Відповідачами не надано документи, які підтверджують право власності чи користування квартирою АДРЕСА_2 , а також документи законності проведеної реконструкції. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 серпня 2001 року квартира АДРЕСА_6 належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_11 ) Рішення про надання їм житла не приймалось та ордер на вселення в спірну квартиру не видавався. Відповідачі самовільно зайняли та користуються квартирою АДРЕСА_7 без належних правових підстав. Внаслідок самовільного переобладнання квартира АДРЕСА_2 перестала існувати як окремий об`єкт та фактично стала частиною квартири АДРЕСА_3 , право на проживання в якій мають відповідачі. 
Тому позивач за первісним позовом просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_8 шляхом виселення з неї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та будь-яких інших осіб. Привести двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 до попереднього стану шляхом влаштування прорізу вхідних дверей зі сторони сходової клітки, блокування прорізу у внутрішній несучій стіні між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 і влаштування міжкімнатних перегородок згідно з даними технічної інвентаризації, що зазначені у витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва Т101:5261-3418-8985-749.
У березні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали до суду зустрічний позов про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, в обґрунтування якого зазначали, що у квартирі АДРЕСА_7 до 1980 року проживав свекор ОСОБА_4 . Орієнтовно в 1980 році ОСОБА_4 як сирота отримала ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_9 . У 1988-1992 роках ОСОБА_4 отримала ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_6 у зв`язку із збільшенням сім`ї. У вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_12 ). У квартирі АДРЕСА_10 продовжували проживати її родичі ОСОБА_13 . У 1991-2002 роках у квартирі АДРЕСА_2 перебувала Хмельницька обласна організація національної спілки художників України. Ця квартира перебувала в аварійному стані та потребувала капітального ремонту. Керівник ЖЕК № 1 запропонував варіант обміну квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_10 . У квартирі АДРЕСА_2 сім`я ОСОБА_13 провела капітальний ремонт та здійснила об`єднання з квартирою АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_10 була надана в користування Хмельницькій обласній організації національної спілки художників України до 2019 року. Згодом квартира АДРЕСА_3 була приватизована. Питання обміну квартири АДРЕСА_2 на АДРЕСА_10 не було офіційно вирішено. Фактично ОСОБА_4 та члени її сім`ї користуються квартирою АДРЕСА_2 з 2002 року, здійснили її капітальний ремонт, замінили покрівлю, сплачують комунальні послуги. За Хмельницькою міською радою квартира була зареєстрована лише 31 січня 2025 року. Вони добросовісно заволоділи квартирою АДРЕСА_2 , відкрито та добросовісно володіють і користуються нею і вважають, що за набувальною давністю за ними може бути визнано право власності на вказану квартиру. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2025 року первісний позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_8 шляхом виселення з неї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та будь-яких інших осіб. Ухвалено привести двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 до попереднього стану шляхом влаштування прорізу вхідних дверей зі сторони сходової клітки, блокування прорізу у внутрішній несучій стіні між квартирою АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 і влаштування міжкімнатних перегородок згідно з даними технічної інвентаризації, що зазначені у витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва Т101:5261-3418-8985-749. 
Зустрічну позовну заяву залишено без задоволення. Вирішено питання про судовий збір.
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову в первісному позові. Посилаються на незаконність судового рішення, неправильне застосуванням норм матеріального права. Вважають, що суд безпідставно визнав їх вселення з членами сім`ї у спірну квартиру «самоправним». Суд не взяв до уваги фактичне користування квартирою майже 20 років і не надав оцінку тривалості проживання у квартирі та проживанню в квартирі малолітньої дитини. За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може користуватися легітимне очікування. Вважають, що суд неправильно застосував статтю 344 ЦК України. Враховуючи давність користування спірною квартирою, відсутність жодних претензій міської ради, проведення капітального ремонту їх добросовісність є очевидною. Суд не врахував те, що Хмельницька міська рада лише у 2025 році зареєструвала своє право власності на квартиру. Оскільки більше двадцяти років квартира не мала власника, відсутні підстави констатувати факт неправомірного заволодіння нею. Відповідно до рішень ЄСПЛ держава повинна забезпечити справедливий баланс між інтересами суспільства та правом особи на житло. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи та клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з наявністю кримінального провадження, в якому фігурує спірна квартира. 
У відзиві Хмельницька міська рада просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін. Скаржники не надали будь-яких документів на підтвердження правомірності користування квартирою, а тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про їх виселення. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном поза волею власника і завжди знала хто є власником. 
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 і її представник апеляційну скаргу підтримали. Представник Хмельницької міської ради проти задоволення скарги заперечує.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Установлено, що квартира АДРЕСА_11 перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Хмельницького, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради № 125/А від 21 травня 1987 року та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 лютого 2025 року. 
Листом Комунального підприємства «Управляюча муніципальна компанія «Центральна» від 25 липня 2024 року № Л-74-15-24 Хмельницьку міську раду повідомлено про самовільне захоплення та незаконне користування приміщенням квартири АДРЕСА_12 мешканцями квартири АДРЕСА_3 цього ж будинку. 
За результатами обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації (акт від 16 липня 2024 року) в двоповерховому будинку по АДРЕСА_13 виявлено проведену реконструкцію приміщень, а саме на другому поверсі будинку до квартири АДРЕСА_3 загальною площею 67,1 кв. м приєднано квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 44,92 кв. м (нумерація та площа квартир вказана згідно з поверховим планом бюро технічної інвентаризації). При цьому вхідні двері в квартиру АДРЕСА_2 зі сходової клітки замуровані, влаштовано дверний проріз в несучій стіні між квартирами (між приміщеннями 11-2 та 10-8). Приміщення 11-2 та 11-3; 11-4 та 11-5 об`єднано (перегородки між ними демонтовано). Приміщення 11-5 (кухня) та 11-6 (санвузол) використовуються як житлова кімната і кладова. Власники квартири АДРЕСА_3 не надали документи, які б підтверджували їх право власності чи користування квартирою АДРЕСА_2 , а також документи, що підтверджують законність проведення реконструкції. 
Відповідно до акту обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації від 19 вересня 2024 року було проведено повторне обстеження виявленої реконструкції приміщень в двоповерховому будинку по АДРЕСА_13 . Стан квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 не змінився, порушення не усунуто. 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 10 серпня 2001 року, виданого відділом приватизації Хмельницького міськвиконкому, квартира АДРЕСА_14 належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_11 ).
За змістом довідки головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання № Л-03-13-25 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 лютого 2025 року за адресою АДРЕСА_15 , зареєстровані ОСОБА_6 (відомості про реєстрацію - 16.10.2008), ОСОБА_4 (04.05.1989), ОСОБА_5 (29.03.1990), ОСОБА_7 (02.08.2000), ОСОБА_9 (20.08.2003), ОСОБА_1 (28.10.2015), ОСОБА_10 (28.10.2015). 
Відповідно до листа Відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 10 вересня 2024 року № Л-19-29-24 у період з 2006 по 2024 роки рішення виконавчого комітету про надання квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_4 та іншим особам не приймалося, ордер на вселення в квартиру не видавався. 
Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради № 1167/01-31 від 23 травня 2025 року визнано доцільним виселення малолітнього ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_7 .
Наведені обставини підтверджується матеріалами справи.
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові, суд виходив з того, що протиправність поведінки відповідачів, яка полягає у самоправному зайнятті житлового приміщення, є підставою для їх виселення відповідно до вимог статті 116 ЖК України. Відмову в зустрічному позові суд мотивував безпідставністю позовних вимог. 
Висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу з таких підстав.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. 
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1 і 2 стаття 321 ЦК України).
Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю.
Згідно з частиною 1 статті 58 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
На підставі частин 1 і 2 статті 61 цього Кодексу користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
За змістом частини 1 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
Згідно з частиною 3 статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 523/7813/20, від 06 листопада 2024 року у справі № 752/27110/21).
Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_7 належить до державного житлового фонду, знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Хмельницького, відповідачі без належних на те правових підстав зайняли вказане житлове приміщення і переобладнали його, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для їх виселення без надання іншого житлового приміщення. 
Згідно з частинами 1 і 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду і дійшла такого висновку: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобо`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».
Право власності на квартиру АДРЕСА_7 зареєстровано у встановленому законом порядку. 
Скаржники достовірно знали про те, що квартира, якою вони користуються та провели реконструкцію, належить до комунальної власності, орган місцевого самоврядування не відмовлявся від свого права на спірну квартиру. 
Факт сплати комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.
Сам по собі факт користування скаржниками квартирою не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю.
ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не довели добросовісність володіння спірним нерухомим майном.
Як володільці майна вони знали про неправомірність заволодіння ним та не могли бути впевненими у тому, що на це майно не претендують інші особи і вони отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення первісного позову до відповідачів і про відмову в зустрічному позові та відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для відмови у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. 
Посилання в апеляційній скарзі на недотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та правом особи на житло, втручання у право особи на житло не заслуговує на увагу з таких підстав. 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17). 
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 766/13376/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
За обставинами справи, яка переглядається, відповідачі вселилися до квартири АДРЕСА_7 , яка перебуває у комунальній власності, самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення.
Вони мають інше житло - квартиру АДРЕСА_3 у цьому ж будинку і виселення зі спірної квартири не буде надмірним тягарем та не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, оскільки їх подальше проживання без достатніх правових підстав порушує право територіальної громади на вказане майно.
Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у подібних правовідносинах у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 756/6952/17, від 27 березня 2023 року у справі № 758/16511/18, від 03 червня 2025 року у справі № 463/7126/23. 
Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не пливають і його висновок суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд припустився помилки при задоволенні позовних вимог про виселення з квартири будь-яких інших осіб. 
Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення неконкретизованих вимог не передбачено діючим законодавством.
У засіданні апеляційного суду представник Хмельницької міської ради пред`явлення таких вимог пояснила можливим порушенням прав територіальної громади іншими особами, які будуть проживати в квартирі на час виконання рішення суду.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У позові важливо ідентифікувати тих, хто реально порушує права позивача і подавати позов проти відомих порушників, а не до будь-яких інших осіб на майбутнє.
З огляду на викладене рішення суду в частині задоволення позовних вимог про виселення з квартири будь-яких інших осіб потрібно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково. 
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2025 року в частині задоволення позовних вимог про виселення з квартири будь-яких інших осіб скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 06 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай 

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта