Справа № 127/4073/26 
Провадження № 3/127/911/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18.02.2026	м. Вінниця  	

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ухилилась від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та контролю за поведінкою своєї малолітньої дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого остання 04.12.2025 о 09.55 год за адресою: вул. Політехнічна, 4 в м. Вінниці вчинила дрібну крадіжку навушників вартістю 332 грн з магазину «Аврора».
ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення визнала частково та суду пояснила, що відомості, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, відповідають дійсності частково. Заперечила факт неналежного виконання батьківських обов`язків щодо дочки.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.
Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КпАП) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Зі змісту речення першого частини першої статті 251 КпАП випливає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому реченням другим частини першої статті 251 КпАП визначено, що ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Зі змісту частини першої статті 184 КпАП випливає, що відповідальність за цією нормою настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.
Відповідно до частини третьої статті 184 КпАП вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом, крім порушень, передбачених частинами третьою або четвертою статті 173-4 цього Кодексу.
З протоколу про адміністративне правопорушення випливає, що ОСОБА_1 ухилилась від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та контролю за поведінкою своєї малолітньої дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого остання 04.12.2025 о 09.55 год за адресою: вул. Політехнічна, 4 в м. Вінниці вчинила дрібну крадіжку навушників вартістю 332 грн з магазину «Аврора».
На підтвердження зазначених обставин до протоколу про адміністративне правопорушення надані в копіях свідоцтво про народження (далі – Свідоцтво), рапорт працівника поліції про надходження повідомлення про правопорушення (далі – Рапорт), протокол прийняття заяви про правопорушення (далі – Протокол), письмові пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі – Пояснення), попередній перелік товарів з його вартістю (далі – Перелік), рапорт працівника поліції про проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_1 (далі – Бесіда).
З наведених копій документів випливає, що протокол був складений у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 вчинила дрібну крадіжку. 
Як суд зазначив вище, зі змісту частини першої статті 184 КпАП випливає, що адміністративна відповідальність настає у разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.
Тобто наведена норма КпАП є бланкетною. Натомість обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК.
Зокрема, відповідно до частини першої статті 150 СК батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Згідно з частиною другою статті 150 СК батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Зі змісту частини третьої статті 150 СК випливає, що батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
При цьому частиною четвертою статті 150 СК визначено, що батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до частини п`ятої статті 150 СК передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Згідно з частиною шостою статті 150 СК забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини.
Зі змісту частини сьомої статті 150 СК випливає, що забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі – Закон № 2402-III) визначені права, обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини.
Зокрема, частиною першою статті 12 Закону № 2402-III визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною другою статті 12 Закону № 2402-III виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Зі змісту частини шостої статті 12 Закону № 2402-III випливає, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Також частиною сьомою статті 12 Закону № 2402-III визначено, що у разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров`ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров`я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов`язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці.
Водночас, відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці другому пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі – ВСУ) від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі – Постанова № 3) ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Також ВС у постанові від 17.06.2021 (справа № 466/9380/17) зауважив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Надані суду матеріали не містить відомостей, які б свідчили про невиконання ОСОБА_1 наведених вище приписів СК. Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_1 в судовому засіданні зауважила, що вчинення протиправної поведінки могло мати місце внаслідок того, що вона не догледіла за дочкою та недостатньо застерегла від протиправної поведінки. Наведенні показання ОСОБА_1 були надані після роз`яснення їй фундаментальних гарантій щодо заборони самовикриття. Тому суд вважає, що надані ОСОБА_1 показання узгоджуються з наданими суду письмовими матеріалами. 
Відповідальність за вчинення дрібної крадіжки передбачена статтею 51 КпАП.
З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_1 охоплюється складом правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 184 КпАП, за ознаками вчинення неповнолітніми віком від чотирнадцяти до шістнадцяти років правопорушення, відповідальність за яке передбачено цим Кодексом, крім порушень, передбачених частинами третьою або четвертою статті 173-4 цього Кодексу.
Вирішуючи питання щодо виду та міри стягнення, яке необхідно застосувати до ОСОБА_1 , суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до положень статті 22 КпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності та обмежитись усним зауваженням.
Чинний КпАП не містить визначення малозначного правопорушення та відповідних вказівок на його ознаки. При цьому, суд вважає за доцільне звернути увагу на постанову Вищого адміністративного суду України від 14.12.2016 у справі К/800/17615/16, відповідно до якої у кожному конкретному випадку суд має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не становлять великої суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.
Суд враховує, що згідно з наданими суду матеріалами справи ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності притягнута не була, дії останньої не завдали значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб, а тому є всі підстави відповідно до статті 22 КпАП визнати вказане правопорушення малозначним та звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.
Зі змісту частини другої статті 284 КпАП випливає, що при оголошенні усного зауваження виноситься постанова про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Керуючись статтями 22, 184, 283, 284 КпАП, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Звільнити  ОСОБА_1  від адміністративної відповідальності, передбаченої частиною третьою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обмежившись усним зауваженням.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, – закрити.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: