ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 р. 	Справа № 520/12583/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.04.25 по справі № 520/12583/24
за позовом ОСОБА_1 
до  військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (далі- в/ч НОМЕР_2 , відповідач 2), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не присвоєння йому одночасно з призовом на військову службу під час мобілізації військового звання штаб-сержант;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 присвоїти йому військове звання штаб - сержант з моменту призову на військову службу під час мобілізації, з 27.02.2022;
- визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо зазначення його військового звання: в наказі від 27.02.2022 №36 - сержант; в наказах від 22.02.2024 №56, від 30.03.2024 №95 - прапорщик; в наказі від 13.02.2024 №28-РС – сержант;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 внести зміни до вказаних наказів в частині зазначення його військового звання штаб-сержант;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення йому відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити йому грошове забезпечення (основні, додаткові види грошового забезпечення та премія) у розмірі 195583,22 грн; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки - 290603,65 грн; грошову допомогу для оздоровлення за 2024 рік - 26882,75грн; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби відповідно до довідки за встановленою формою до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі – Порядок №178); індексацію грошового забезпечення за 2022 та 2024 роки; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, починаючи з 22.02.2024 до моменту проведення фактичного розрахунку;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі йому довідки згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 видати йому довідку згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі йому уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 скласти та видати йому уточнену (виправлену) довідку про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 щодо зазначення в наказах про проходження ОСОБА_1 військової служби його військового звання "сержант" та прапорщик".
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 внести зміни до наказів від 27.02.2022 №36, від 30.03.2024 №95 та від 22.02.2024 №56 та військову частину в/ч НОМЕР_2 внести зміни до наказу від 13.02.2024 №28-РС, зазначивши військове звання ОСОБА_1 відповідно до статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі-Закон №2232-ХІІ) та Порядку проведення у Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту переатестації військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу у військових званнях, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.05.2020 №149 (далі-Порядок №149).
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при його звільненні з військової служби;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити йому грошове забезпечення (основні, додаткові види грошового забезпечення та премія) у розмірі 195583,22 грн; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки - 290603,65 грн; грошову допомогу для оздоровлення за 2024 рік - 26882,75 грн; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби відповідно до довідки за встановленою формою до Порядку №178; індексацію грошового забезпечення за 2022 рік -11040,47 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, починаючи з 22.02.2024 до 22.08.2022 у розмірі 244855,24 грн;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі йому довідки згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 видати йому довідку згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі йому уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 скласти та видати йому уточнену (виправлену) довідку про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив наступне.
Щодо грошової компенсації вартості за неотримане речове майно при звільненні. Внаслідок неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що : «оскільки позивач проходив військову службу в порядку мобілізації та не укладав контракт, тому не набув права на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно під час звільнення, оскільки відсутня заборгованість за недоотримане речове майно, а відтак грошова компенсація не може бути нарахована».
Зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» від 09.04.2014 №111 встановлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом. Отже, він, як особа, яка була призвана на військову службу за мобілізацією, був військовослужбовцем та на нього поширювалися всі права та пільги для військовослужбовців, у тому числі право на виплату компенсації за неотримане речове майно.
Вказав, що норми законодавства не містять жодних застережень щодо неможливості військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, отримати грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні зі служби.
На підтвердження своїх доводів апелянт послався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.08.2019 у справі №820/3719/17.
Щодо розміру посадового окладу апелянт зазначив, що при вирішення позовної вимоги щодо протиправного зменшення розміру його посадового окладу суд першої інстанції не застосував положень пункту 11 розділу ІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі-Порядок №260). Ця норма передбачає, що посадові оклади зберігаються відповідно до тарифного розряду за попередньою посадою згідно з чинним законодавством України, про що зазначається у наказах по особовому складу про призначення.
Станом на 27.02.2022, тобто з моменту призову на військову службу під час мобілізації, з огляду на встановлення йому відповідно до займаної посади 10 тарифного розряду, що підтверджуються витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2022 №36, розмір його посадового окладу склав 3260 грн. Подальше переведення його на посаду командира зенітного кулеметного відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки (7 розряд тарифної сітки) не є підставою для зменшення встановленого йому раніше розміру посадового окладу, оскільки відповідно до пункту 11 розділу ІІ Порядку №260 посадові оклади військовослужбовців зберігаються відповідно до тарифного розряду за попередньою посадою згідно з чинним законодавством України.
Щодо розміру надбавки за військове звання апелянт звернув увагу на те, що місцевим судом не було враховано, що надбавка за військове звання є одним із основних видів грошового забезпечення, що виплачується військовослужбовцям. Одночасно з призовом його на військову службу під час мобілізації (27.02.2022) відповідачі зобов`язані були присвоїти йому військове звання «штаб-сержант» на виконання вимог пунктів 3, 4, 7 Порядку №149. З цього часу його оклад за військове звання «штаб-сержант» повинен становити 950 грн (1762 грн* тариф. коеф. 0,54 = 951,48 грн). Однак в довідці про розміри грошового забезпечення, допомог, винагород (лист військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2024 №1572/1204) зазначено, що оклад за військове звання ОСОБА_1 у лютому 2022 року склав – 52,86 грн, з березня 2022 по січень 2024 року – 740 грн, в лютому 2024 року – 561,38 грн. Отже, оклад за військове звання за період проходження ним військової служби у в/ч НОМЕР_1 був розрахований невірно, що призвело до невиплати у належному розмірі його грошового забезпечення.
Щодо розміру надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премії, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги, що вислуга років ОСОБА_1 , на час видання наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 27.02.2022 №36, для встановлення і виплати йому надбавки за вислугу років на військовій службі становить 27 років 08 місяців 26 днів. Вказані обставини підтверджуються послужним списком, листом ГУ ПФУ в Харківській області №2000-0309-8/52584 від 28.03.2024, розрахунком вислуги років Холодногірської виправної колонії Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області, наказом начальника Холодногірської виправної колонії (№18) від 09.12.2005 №138. Відтак, з 27.02.2022 розмір щомісячної надбавки за вислугу років ОСОБА_1 на військовій службі у відсотках посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням повинен становити 50 відсотків. Однак, в довідці про розміри грошового забезпечення, допомог, винагород (лист в/ч НОМЕР_1 від 03.04.2024 №1572/1204) зазначено, що надбавка за вислугу років з лютого 2022 року по червень 2023 року склала – 0 відсотків, з липня 2023 року по лютий 2024 року – 25 відсотків. Наведені обставини підтверджують очевидну помилку при визначенні розміру надбавки за вислугу років.
Допущення грубих помилок в/ч НОМЕР_1 при розрахунку посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років ОСОБА_1 призвело до безпідставного зменшення грошової виплати надбавки за особливості проходження служби та премії (за лютий 2022 року та з червня 2022 року по лютий 2024 року).
Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток та грошової допомоги для оздоровлення, апелянт звернув увагу, що судом першої інстанції не було враховано, що він має понад 20 років вислуги на службі, а, отже, тривалість щорічної основної відпустки, на яку він має право, в цьому випадку становить 45 календарних днів (частина 1 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі-Закон №2011-ХІІ).
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті (абз.2 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ).
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей (абз.3 п.14 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ).
У рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Зазначив, що має право на отримання грошової компенсації за 45 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 25 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, а також 45 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік. Накази в/ч НОМЕР_1 від 22.02.2024 №56 та від 30.03.2024 №95 в цій частині не відповідають закону.
Вказав, що всупереч закону та практиці Верховного Суду, викладеній у постановах від 23.09.2024 у справі №240/32125/23 та від 06.12.2024 у справі №240/12225/23, нарахування та виплата йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2022-2024 роки проводилася військовою частиною без врахування додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.
Зазначив, що судом першої інстанції також неправильно застосовано норми матеріального права в частині виплати йому грошової допомоги для оздоровлення при звільненні зі служби . Військовослужбовцям, звільненим з військової служби , які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату (п.2 розділу ХХІІІ Порядку). При цьому жодних застережень (умов, строків, порядку) щодо необхідності подання додатково рапорту військовослужбовцем це правило, на думку апелянта, не містить.
Щодо додаткової винагороди на період дії воєнного стану, апелянт зазначив, що у період з 01.02.2023 по 19.02.2023 включно, разом з іншими військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , він виконував бойові завдання у складі підрозділу в районах населених пунктів Курдюмівка, Часів Яр та Кліщіївка Донецької області. Вказані обставини підтверджуються письмовими заявами свідків – колишніх військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також діючих військовослужбовців цієї військової частини : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
За письмовими свідченнями цих осіб останні отримали виплату додаткової винагороди на період дії воєнного стану за 19 календарних днів виконання бойових завдань, тобто 100 000/28 днів=3571,42 грн *19 днів= 67 856,98 грн. Проте йому безпідставно не було виплачено зазначені кошти.
Крім того, у період з 01.09.2023 по 30.09.2023 він разом з іншими військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 виконував бойові завдання у складі підрозділу в районі АДРЕСА_1 . Ці обставини підтверджуються письмовими заявами свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Відтак, як і інші військовослужбовці, він мав право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30 000 грн. Проте відповідно до довідки про розміри грошового забезпечення, допомог, винагород (лист в/ч НОМЕР_1 від 03.04.2024 №1572/1204) зазначена додаткова винагорода за лютий 2023 року не нараховувалася, а у вересні 2023 року склала лише 12193,55 грн.
Отже, період з 01.02.2023 по 19.02.2023 повинен бути врахований для виплати йому додаткової винагороди на період дії воєнного стану, розмір якої обчислюється пропорційно часу безпосереднього виконання бойових завдань у складі підрозділу в районах населених пунктів Курдюмівка, Часів Яр та Кліщіївка Донецької області та складає – 67856,98 грн (100 000/28 календарних днів = 3571,42 грн * 1 календарних днів). В свою чергу, період з 01.09.2023 по 30.09.2023, повинен бути врахований для виплати йому додаткової винагороди на період дії воєнного стану, розмір якої обчислюється пропорційно часу безпосереднього виконання бойових завдань у складі підрозділу в районі АДРЕСА_1 та складає 30000 грн.
Щодо індексації грошового забезпечення за 2022 рік апелянт зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що в/ч НОМЕР_1 було виплачено індексацію грошового забезпечення за 2022 рік не підтверджено належними та допустимими доказами. Апелянт стверджував, що не отримував цих виплат.
Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що судом першої інстанції зроблено передчасний висновок, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку (індексації) при звільненні по фактичний день розрахунку. Проте відповідно до положень ст. 116, 117 КЗпП України в чинній редакції, відповідальність в/ч НОМЕР_1 за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 зі служби обмежена лише певним строком, а саме: не більше як за шість місяців з моменту звільнення, тобто до 22.08.2024. Вказав, що суд першої інстанції не взяв до увагу актуальну судову практику Верховного Суду, зокрема, правові висновки, що викладені в постанові від 16.05.2024 у справі №420/11918/23.
Щодо видачі довідки згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 апелянт зазначив, що суд першої інстанції самоусунувся від дослідження та перевірки цих обставин, жодних висновків щодо цієї позовної вимоги оскаржуване судове рішення не містить.
На даний час така довідка йому необхідна для перегляду експертною командою рішення МСЕК про втрату працездатності, оформлення пенсійних виплат, подання цього документу за вимогою до інших державних органів з метою отримання належного рівня соціального захисту. 08.04.2024 він звернувся до військової частини зі скаргою, в якій однією з вимог було видати йому вказану довідку. Проте до цього часу жодної відповіді на це звернення він не отримав.
Щодо складання та видачі уточненої (виправленої) довідки про розміри грошового забезпечення, апелянт вказав, що існують підстави для відображення в довідці про розміри його грошового забезпечення (лист в/ч НОМЕР_1 від 03.04.2024 №1572/1204) достовірних відомостей, на підставі яких орган Пенсійного фонду України в подальшому зможе провести перерахунок призначеної йому пенсії за вислугу років.
Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
27.02.2022 ОСОБА_1 призвано на військову службу до Збройних Сил України у зв`язку з мобілізацією, що підтверджується витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2022 №36 (а.с.120).
Відповідно до витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.02.2022 №36 сержанта ОСОБА_1 , призваного за мобілізацією відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» вважати призначеним, зарахувати до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 та на всі види забезпечення; призначити на посаду сержанта з матеріального забезпечення стрілецької роти в/ч НОМЕР_2 , ВОС-787089А, з 27 лютого 2022 року вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. Встановити посадовий оклад у розмірі 3260 гривень на місяць по 10 тарифному розряду, штатно-посадова категорія «сержант». Встановити надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% від посадового окладу, з урахуванням окладу за військовим званням та надбавкою за вислугу років, встановити премію за старанність, розумну ініціативу, сумлінне виконання службових обов`язків та за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 223% від посадового окладу.
Згідно з Витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 20.06.2022 №124 сержанта ОСОБА_1 , сержанта з матеріального забезпечення стрілецької роти, призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 19.06.2022 №42-РС на посаду командира зенітного кулеметного відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 , вважати таким, що з 20.06.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Встановлено оклад 3000 грн на місяць за 7 тарифним розрядом. Встановлено премію за старанність, розумну ініціативу, сумлінне виконання службових обов`язків та особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 252% від посадового окладу. (а.с.121).
Відповідно до Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.02.2024 №56 прапорщика ОСОБА_1 , командира зенітного кулеметного відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 13.02.2024 №28-РС у відставку за підпунктом «а» пункту 3 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком- у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі зі зняттям з військового обліку), вважати таким, що справи та посаду здав 22 лютого 2024 року. З 22 лютого 2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення з 23 лютого 2024 року.
Згідно з наказом від 22.02.2024 №56 вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України станом на 22 лютого 2024 року становить : календарна 01 рік 11 місяців 25 днів, пільгова 00 років 00 місяців 00 днів, загальна 01 рік 11 місяців 25 днів.
Разом з тим, відповідно до витягу з наказу Холодногірської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області (№18) (по особовому складу) від 09.12.2005 №138, на день звільнення ОСОБА_1 із Холодногірської виправної колонії (№18) з 12.12.2005 в запас Збройних Сил за п.63 «б» (через хворобу) його вислуга років складає: у календарному обчисленні -22 роки 05 місяців 13 днів; у пільговому обчисленні – 27 років 08 місяців 26 днів. (а.с.64).
З наказу №56 від 22.02.2024 вбачається, що щорічна основана відпустка за 2022 рік ОСОБА_1 не надавалась, за 2023 рік -надавалась терміном на 20 діб, за 2024 рік – не надавалась. Грошову допомогу для оздоровлення за 2022-2023 роки ОСОБА_1 отримав, за 2024 рік - не виплачувалась. Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 27 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 10 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та за 3 доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік.
На запит представника позивача від 24.03.2024 до в/ч НОМЕР_1 , в тому числі, щодо надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, в/ч НОМЕР_1 листом від 03.04.2024 №1572/1205 повідомлено, що відповідно до абзацу 9 пункту 29 розділу V Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період , затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 ( зі змінами)(далі-Інструкція №232), при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються. Інвентарні речі здаються на речовий склад військової частини. Враховуючи викладене, компенсація за неотримане речове майно не нараховується та не виплачується (а.с.31).
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до спільної директиви Міністра Оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 травня 2025 року №Д-321/65/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2025 році» та директиви командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України від 22 травня 2025 року №Д-22/ДСК «Про проведення додаткових організаційних заходів у Командуванні Сил територіальної оборони Збройних Сил України в 2025 році» в/ч НОМЕР_2 є правонаступником військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 у зв`язку з переформуванням. Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою в/ч НОМЕР_2 від 26.07.2025 №1571/8082.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією позивач вже мав військове звання "прапорщик", що підтверджується належними доказами, тому відповідач не мав жодних правових підстав щодо зміни на власний розсуд військового звання позивача із "прапорщик" на "сержанта", а повинний був вказати військове звання позивача "штаб-сержант" відповідно до статті 5 Закону №2232-ХІІ та Порядку №149. Отже, відповідачі діяли протиправно, зазначаючи в наказах про проходження позивачем служби його військове звання "сержант" та «прапорщик», належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання в/ч НОМЕР_1 внести зміни до наказів від 27.02.2022 №36; від 30.03.2024 №95; від 22.02.2024 №56 та в/ч НОМЕР_2 внести зміни до наказу від 13.02.2024 №28-РС, зазначивши військове звання ОСОБА_1 відповідно до ст.5 Закону №2232-ХІІ та Порядку №149.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно протягом 2022-2024 років суд зазначив, що єдиною категорією військовослужбовців, яким речове майно, видане в особисте користування, видається у власність, є військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, до яких позивач не належить. Інші категорії військовослужбовців отримують предмети речового майна лише у користування (носіння). Оскільки позивач проходив військову службу в порядку мобілізації та укладав контракт, тому не набув права на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно під час звільнення, оскільки відсутня заборгованість за недоотримане речове майно, а відтак грошова компенсація не може бути нарахована.
Позовні вимоги щодо виплати посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за особливості проходження військової служби, а також премії у збільшених розмірах є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за період з 20.06.2022 по 22.02.2024 відповідно до вимог положень постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі-Постанова №704) при розрахунку грошового забезпечення застосовувався розмір посадового окладу за 7 розрядом тарифної сітки, який визначено у розмірі 3000,00 грн, а не за 10 тарифним розрядом тарифної сітки , який дорівнює 3260,00 грн, як стверджував позивач.
Оскільки, на думку суду першої інстанції, розміри грошового забезпечення (основні, додаткові види грошового забезпечення та премія) відповідачем застосовано вірно, підстави для складання та видачі ОСОБА_1 уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби відсутні.
Позовні вимоги щодо виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік не підлягають задоволенню, оскільки позивач не звертався до командування військової частини з рапортом про виплату такої.
Оскільки позивачу була виплачена компенсація за невикористані відпустки за 2022-2024 роки в/ч НОМЕР_1 , при цьому він звільнився зі служби в лютому 2024 року, на думку суду першої інстанції, він не набув права на повну відпустку в 2024 році, тому позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій частині. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині індексації грошового забезпечення за 2022 рік, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до довідки про розмір видів грошового забезпечення, допомог, винагород позивача №1572/1991 від 24.05.2024 та від 01.07.2024 відповідач щомісяця (з лютого по грудень) протягом 2022 року здійснював нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині індексації грошового забезпечення за 2024 рік, суд першої інстанції зазначив, що величина індексу споживчих цін не перевищувала поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотки, тому у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачу поточної індексації грошового забезпечення з 01.01.2024 по 22.02.2024.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, починаючи з 22.02.2024 до моменту проведення фактичного розрахунку, суд першої інстанції зазначив про їх передчасність, оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон №2232-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частина шоста вказаної статті Закону №2232-XII визначає види військової служби, до якої, зокрема, віднесено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом № 2011-ХІІ.
Відповідно до ст.1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ).
Положеннями ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ визначено перелік складових грошового забезпечення, а саме: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Щодо доводів апелянта з приводу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ , речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абз.1 п. 2 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 5 Порядку №178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
При цьому, порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З наведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Зазначені висновки відповідають практиці Верховного Суду , викладеній у постанові від 14.08.2019 у справі №820/3719/17.
Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що на позивача, як військовослужбовця, призваного на військову службу в порядку мобілізації, не поширюються положення частини 1 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ щодо виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ ( далі-Закон №3543-ХІІ) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Враховуючи наведене, позивач, як особа, призвана на військову службу за мобілізацією, є військовослужбовцем та на нього поширюються всі права та пільги для військовослужбовців, зокрема, і право на виплату компенсації замість речового майна.
Як свідчать встановлені обставини справи, наказом відповідача від 22.02.2024 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 знято з усіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення з 23.02.2024.
При цьому, відповідно до змісту наведеного наказу, питання щодо виплати позивачу грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно вирішено не було.
З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2024 ОСОБА_1 було подано скаргу на електронні адреси військових частин НОМЕР_10 , НОМЕР_2 , НОМЕР_1 щодо виплати належних сум грошового забезпечення при звільненні, в тому числі, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Відповідь на цю скаргу в матеріалах справи відсутня.
З відповіді в/ч НОМЕР_1 за №1572/1205 від 03.04.2024 на запит представника позивача від 24.03.2024 щодо надання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, вбачається, що відповідно до абзацу 9 пункту 29 розділу V Інструкції №232 при звільненні військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період вони вибувають з майном особистого користування. Речі, які ними не були отримані з будь-яких причин за період служби, під час звільнення не видаються. Інвентарні речі здаються на речовий склад військової частини. Враховуючи викладене, компенсація за неотримане речове майно не нараховується та не виплачується (а.с.31).
Як зазначено вище, за приписами пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, мають право за бажанням отримати або речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього.
В свою чергу, пунктом 29 розділу V Інструкції №232 визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються.
Аналіз змісту вказаних положень свідчить, що норма пункту 29 розділу V Інструкції № 232 не суперечить праву військовослужбовця на отримання компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, яке передбачено Порядком №178, натомість встановлює лише неможливість видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.
Тобто, пункт 29 розділу V Інструкції №232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте, жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають у відповідності до Закону №2011-ХІІ.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо невиплати йому при звільненні грошової компенсації за неотримане речове майно та зобов`язання військової частини виплатити таку – задоволенню.
Щодо доводів апелянта з приводу бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати йому всіх сум грошового забезпечення (основні, додаткові види грошового забезпечення та премія) при звільненні його з військової служби , колегія суддів зазначає наступне.
Щодо розміру посадового окладу колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку№260 посадові оклади виплачуються у розмірах, визначених додатками 1, 2, 12 і 13 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військово-службовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704). 
Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку №260, посадові оклади (крім слухачів, ад`юнктів, докторантів, військовослужбовців строкової військової служби, курсантів, ліцеїстів) виплачуються з дня вступу до виконання обов`язків за посадою (але не раніше дня видання наказу по особовому складу про призначення на посаду) до дня здавання посади включно. Дата початку виконання обов`язків за посадою (здавання посади) та розмір посадового окладу відповідно до тарифного розряду визначаються в наказі командира військової частини. 
Пунктом 4 Постанови №704 (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Відповідно до п.11 розділу ІІ Порядку №260, посадові оклади зберігаються відповідно до тарифного розряду за попередньою посадою згідно з чинним законодавством України, про що зазначається у наказах по особовому складу про призначення.
Як вбачається з витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 27.02.2022 №36 ОСОБА_1 було призначено на посаду сержанта з матеріального забезпечення стрілецької роти в/ч НОМЕР_2 , ВОС -787089А , з 27 лютого 2022 року вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. Йому було встановлено посадовий оклад у розмірі 3260 грн на місяць по 10 тарифному розряду.
Згідно з витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №124 від 20.06.2022 сержанта ОСОБА_1 , сержанта з матеріального забезпечення стрілецької роти, призначеного наказом командира в/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 19.06.2022 №42-РС на посаду командира зенітного кулеметного відділення зенітного ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 , вважати таким, що з 20 червня 2022 року справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Цим наказом йому встановлено оклад за посадою 3000 грн на місяць за 7 тарифним розрядом.
З довідки в/ч НОМЕР_1 про розміри видів грошового забезпечення, допомог, винагород ОСОБА_1 від 03.04.2024 № 1572/1204 вбачається, що у лютому місяці 2022 року йому було виплачено посадовий оклад у розмірі 232,86 грн, у березні, квітні, травні 2022 року- 3260,00 грн, у червні 2022 року- 3164,67 грн, з липня 2022 року по січень 2024 року-3000,00 грн, у лютому 2024 року-2275,86 грн (а.с.34).
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що зменшення розміру його посадового окладу, починаючи з червня 2022 року, з 3200,00 грн до 3000,00 грн у зв`язку з призначенням позивача на посаду з іншим тарифним розрядом є протиправним, оскільки суперечить вимогам п.11 розряду ІІ Порядку №260, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги- частковому задоволенню.
Щодо розміру окладу за військове звання колегія суддів зазначає таке.
З копії військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_11 та копії його послужного списку вбачається, що наказом ком.1 гв. ТАГСВГ від 01.02.1985 №07 йому було присвоєно військове звання «прапорщик».
Відповідно до статті 5 Закону №2232-ХІІ (в редакції до 04.06.2020) кожному військовослужбовцю і військовозобов`язаному присвоюється військове звання.
На підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" від 04.06.2020 № 680-IX (далі-Закон №680-ІХ) до частини 2 та 3 статті 5 Закону №2232-XII внесено зміни, зокрема, встановлені армійські військові звання щодо сержантського і старшинського складу.
Молодший сержантський і старшинський склад: молодший сержант, сержант.
Старший сержантський і старшинський склад: старший сержант, головний сержант, штаб-сержант.
Вищий сержантський і старшинський склад: майстер-сержант, старший майстер-сержант, головний майстер-сержант.
Пункт 10 розділу І частини 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV встановлює, що кожний військовослужбовець має військове звання відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військові звання поділяються на армійські та корабельні згідно з ч. 2 ст. 5 Закону № 2232-XII.
Пунктом 4 Порядку №149 встановлено, що особам, які підлягають переатестації, посадовими особами, визначеними пунктом 3 цього Порядку, присвоюються відповідно такі військові звання: які мають, зокрема, військове звання «прапорщик» («мічман») - військове звання «штаб-сержант» ( «штаб-старшина»).
Відповідно до п.7 Порядку №149 громадянам, які мають військові звання запасу або резерву "старшина", "прапорщик" ("мічман"), "старший прапорщик" ("старший мічман") та які приймаються на військову службу за контрактом або призиваються на військову службу під час мобілізації, на особливий період, одночасно з прийняттям або призовом на військову службу присвоюються військові звання, визначені пунктом 4 цього Порядку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 у справі №520/12583/24 позов ОСОБА_1 було задоволено в частині визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 щодо зазначення в наказах про проходження ним військової служби його військового звання «сержант» та «прапорщик»; зобов`язано в/ч НОМЕР_1 внести зміни до наказів від 27.02.2022 № 36, від 30.03.2024 № 95, від 22.02.2024 № 56 та в/ч НОМЕР_2 внести зміни до наказу від 13.02.2024 № 28-РС, зазначивши військове звання ОСОБА_1 відповідно до статті 5 Закону №2232-ХІІ та Порядку №149.
Судом першої інстанції встановлено, що на момент призову на військову службу у зв`язку із мобілізацією позивач вже мав військове звання "прапорщик", що підтверджується належними доказами, тому відповідач не мав жодних правових підстав щодо зміни, на власний розсуд, військового звання позивача із "прапорщик" на "сержанта", а повинний був вказати військове звання позивача "штаб-сержант" відповідно до статті 5 Закону №2232-ХІІ та Порядку №149.
В цій частині судове рішення не оскаржувалось, тому не переглядається.
Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Порядку №260 оклади за військовими званнями виплачуються в розмірах, визначених у додатку 14 до Постанови №704. 
Оклади за військовими званнями (крім військовослужбовців строкової військової служби) виплачуються із дня підписання наказу про присвоєння відповідних звань - військовослужбовцям під час проходження військової служби (пункт 2 розділу ІІІ Порядку №260). 
Згідно з Додатком №14 до Постанови №704 тарифний коефіцієнт за військовим званням «штаб-сержант» становить 0,54.
Таким чином, станом на 27.02.2022 оклад за військове звання «штаб-сержант» повинен становити 950 грн (1762 грн* тарифний коефіцієнт 0,54 = 951,48 грн). 
З довідки в/ч НОМЕР_1 про розміри видів грошового забезпечення, допомог, винагород ОСОБА_1 від 03.04.2024 № 1572/1204 вбачається, що у лютому місяці 2022 року йому було виплачено оклад за військове звання у розмірі 52,86 грн, з березня 2022 по січень 2024 року – 740 грн, в лютому 2024 року – 561,38 грн (а.с.34).
Наведені обставини свідчать про очевидну помилку відповідача 1 при визначенні розміру окладу за військове звання ОСОБА_1 , тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 – частковому задоволенню.
Щодо розміру надбавки за вислугу років колегія суддів зазначає таке.
Згідно з п. 1-3 Порядку №260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах: від 1 до 5 років - 25 відсотків; від 5 до 10 років - 30 відсотків; від 10 до 15 років - 35 відсотків; від 15 до 20 років - 40 відсотків; від 20 до 25 років - 45 відсотків; від 25 і більше років - 50 відсотків.
Вислуга років для виплати надбавки обчислюється з дня початку до дня закінчення проходження військової служби відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Для виплати надбавки за вислугу років зараховуються періоди зазначені в постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі – Постанова № 393).. Для виплати надбавки за вислугу років військовослужбовцям, призваним або прийнятим на військову службу із запасу, зараховуються всі періоди попередньої служби. Періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у пільговому порядку, обчислюються відповідно до чинного законодавства України. Періоди служби, обчислені на пільгових умовах відповідно до раніше встановленого порядку, перерахунку в бік зменшення не підлягають. 
Абзацами 3, 9 пункту 1 Постанови № 393 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, зазначеним у пунктах “б”-“д”, “ж” і “з” статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній кримінально-виконавчій службі, податковій міліції на посадах начальницького і рядового складу, в Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу, в Національному антикорупційному бюро, Бюро економічної безпеки на посадах начальницького складу з дня призначення на відповідну посаду; дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ..
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії витягу з наказу по особовому складу Холодногірської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області (№18) від 09.12.2005 №138 старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Холодногірської виправної колонії (№18), з 12.12.2005 було звільнено зі служби. Вислуга років на день звільнення складає : у календарному обчисленні – 22 роки 05 місяців 13 днів; у пільговому обчисленні – 27 років 08 місяців 26 днів (а.с.64)
Зазначене також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями послужного списку ОСОБА_1 та розрахунку вислуги років на пенсію старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 від 12.01.2006, складеним помічником начальника установи РОС Холодногірської виправної колонії управління Департаменту України з питань виконання покарань в Харківській області (№18) (а.с.42-45, 51-63)
Таким чином, вислуга років ОСОБА_1 на час видання наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 27.02.2022 №36 про призначення його на службу та зарахування до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 у календарному обчисленні склала 22 роки 05 місяців 13 днів, у пільговому обчисленні – 27 років 08 місяців 26 днів, що було підставою для виплати йому надбавки за вислугу років у розмірі 50 відсотків .
Разом з тим, як вбачається із довідки в/ч НОМЕР_1 про розміри видів грошового забезпечення, допомог, винагород ОСОБА_1 від 03.04.2024 № 1572/1204, з лютого 2002 року по червень 2023 року йому була встановлена надбавка за вислугу років 0% від посадового окладу, окладу за військове звання, а з липня 2023 року по люти 2024 року- 25% посадового окладу, окладу за військове звання, що суперечить положенням п.1 Порядку №260, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - частковому задоволенню.
Щодо розміру надбавки за особливості проходження служби колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п.1,3 розділу VI Порядку №260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за особливості проходження служби в розмірах до 100 відсотків посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років залежно від складності та важливості виконуваних обов`язків..
Надбавка за особливості проходження служби у встановлених розмірах виплачується щомісяця з дня вступу до виконання обов`язків за посадою, у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадою, до дня звільнення від виконання обов`язків за посадою, яка передбачає цю надбавку .
Як вбачається з довідки в/ч НОМЕР_1 про розміри видів грошового забезпечення, допомог, винагород ОСОБА_1 від 03.04.2024 № 1572/1204 за період проходження ним військової служби з лютого 2022 року по лютий 2024 року йому було встановлено надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65% від посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років.
Разом з тим, з урахуванням того, що колегією суддів було встановлено неправильність обрахунку відповідачем 1 розміру посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за весь час проходження військової служби ОСОБА_1 , розмір надбавки за особливості проходження служби, під час обрахунку якого враховуються ці види грошового забезпечення, також обраховано неправильно, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - частковому задоволенню.
Щодо розміру премії колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктами 2,7 розділу ХVІ Порядку №260, розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби..
Виплата щомісячної премії здійснюється із дня вступу до виконання обов`язків за посадами і до дня звільнення від виконання обов`язків за посадами, у тому числі й у разі тимчасового виконання обов`язків за посадами .
Як вбачається з довідки в/ч НОМЕР_1 про розміри видів грошового забезпечення, допомог, винагород ОСОБА_1 від 03.04.2024 № 1572/1204 за період з лютого 2022 року по травень 2022 року йому було встановлено премію в розмірі 223% від посадового окладу, з червня 2022 року по грудень 2022 року- в розмірі 252% від посадового окладу, за січень 2023 року -281% від посадового окладу, з лютого 2023 року по лютий 2024 року – 505% від посадового окладу.
Разом з тим, з урахуванням того, що колегією суддів було встановлено неправильність обрахунку відповідачем 1 розміру посадового окладу за весь час проходження військової служби ОСОБА_1 , розмір премії, під час обрахунку якої враховується розмір посадового окладу, також обраховано неправильно, тому судове рішення в цій частині підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - частковому задоволенню.
Щодо доводів апелянта про неотримання індексації грошового забезпечення за 2022 рік колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з довідки в/ч НОМЕР_2 про розміри видів грошового забезпечення, допомог, винагород від 16.01.2026 №1571/1785 на ім`я ОСОБА_1 , наданої на виконання 
ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 про витребування доказів, за період з лютого 2022 року по грудень 2024 року ОСОБА_1 була нарахована індексація грошового забезпечення , а саме: у лютому 2022 року- 48,03 грн, у березні 2022 року-672,35 грн, у квітні 2022 року- 650,66 грн, у травні 2022 року-913,01, у червні 2022 року- 951,22 грн, у липні 2022 року-1066,00 грн, у серпні 2022 року- 1281,10 грн, у вересні 2022 року- 1281,10 грн, у жовтні 2022 року- 1281,10 грн, у листопаді 2022 року-1424,80 грн, у грудні 2022 року- 1470,83 грн.
Виплата позивачу зазначених сум індексації грошового забезпечення за 2022 рік підтверджується копіює картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 №127 за 2022 рік, наданою в/ч НОМЕР_2 на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 про витребування доказів, тому в цій частині апеляція позивача задоволенню не підлягає, а судове рішення залишається без змін.
Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2022-2024 роки та грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік колегія суддів зазначає наступне.
За правилами ч.4 ст.9 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Ч.3 ст. 15 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям виплачуються, зокрема, грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
За правилами ч. 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Згідно з пунктом 6 розділу ХХХІ Порядку №260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), окрім тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та розмірів надбавки за вислугу років також затверджено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 3 Постанови № 704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу визначено здійснювати в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством оборони України.
При цьому підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктами 1 та 2 розділу XXIII Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги (пункт 6 розділу XXIII Порядку № 260).
Згідно з пунктом 6 розділу XXXI Порядку № 260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою..
Щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік, колегія суддів зазначає таке.
Як вбачається з наказу №56 від 22.02.2024, грошова допомога для оздоровлення за 2024 рік ОСОБА_1 не виплачувалась.
Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Постанови № 704, керівники державних органів мають право щорічно, у межах відповідних бюджетних асигнувань, надавати військовослужбовцям грошову допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення. Аналогічне положення міститься в пункті 1 розділу XXIII Порядку №260.
При цьому, пунктом 2 розділу XXIII Порядку № 260 обумовлено, що грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі:
вибуття у щорічну основну відпустку повної тривалості;
вибуття у другу частину такої відпустки (у тому числі за попередні роки);
або подання рапорту про надання грошової допомоги на оздоровлення без фактичного вибуття у відпустку - протягом поточного року - на підставі наказу командира військової частини.
Таким чином, реалізація права на отримання грошової допомоги на оздоровлення потребує вчинення активних дій з боку військовослужбовця - вибуття у відпустку чи подання рапорту про надання грошової допомоги на оздоровлення протягом відповідного календарного року, у якому особа має право на щорічну відпустку. Натомість виникнення самого права на отримання цієї допомоги є похідним від наявності права на щорічну основну відпустку у відповідному році.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, зробленим у постанові від 22.05.2025 у справі №240/4156/24.
Колегією суддів встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 до 22 лютого 2024 року.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в наведеній частині, виходив з того, що доказів звернення позивача до командування військової частини з рапортом про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині .
Довод апеляції позивача про відсутність у законі застережень щодо необхідності подання рапорту військовослужбовцем для отримання грошової допомоги на оздоровлення спростовується пунктом 2 розділу XXIII Порядку № 260.
Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток за 2022-2024 роки колегія суддів зазначає таке.
Як вбачається з наказу №56 від 22.02.2024 (звільнення з військової служби за віком), щорічна основана відпустка за 2022 рік ОСОБА_1 не надавалась, за 2023 рік -надавалась терміном на 20 діб, за 2024 рік – не надавалась. Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 27 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, за 10 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік та за 3 доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що відповідач 1 виплатив йому компенсацію за невикористані відпустки за 2022-2024 роки, при цьому позивач звільнився зі служби в лютому 2024 року, отже, на думку суду першої інстанції, не набув права на повну відпустку у 2024 році. 
Згідно з наказом від 22.02.2024 №56 вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України станом на 22 лютого 2024 року становить : календарна 01 рік 11 місяців 25 днів, пільгова 00 років 00 місяців 00 днів, загальна 01 рік 11 місяців 25 днів.
Разом з тим, відповідно до витягу з наказу Холодногірської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області (№18) (по особовому складу) від 09.12.2005 №138, на день звільнення ОСОБА_1 із Холодногірської виправної колонії (№18) з 12.12.2005 в запас Збройних Сил за п.63 «б» (через хворобу) його вислуга років складає: у календарному обчисленні -22 роки 05 місяців 13 днів; у пільговому обчисленні – 27 років 08 місяців 26 днів. (а.с.64).
Таким чином , вислуга років ОСОБА_1 в календарному обчисленні складає понад 20 років, отже, відповідно до ч.1 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, тривалість його щорічної основної відпустки має становити 45 календарних днів.
Враховуючи те, що у 2022 році щорічна основна відпустка ОСОБА_1 не надавалась, то він має право на отримання грошової компенсації за 45 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки . Натомість відповідач 1 виплатив позивачу компенсацію за 27 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, що на 18 календарних днів менше, ніж передбачено законом, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
У 2023 році ОСОБА_1 надавалась щорічна основна відпустка терміном 20 діб. Відповідач 1 виплатив позивачу компенсацію за 10 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, що на 15 календарних днів менше, ніж передбачено законом, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
За 2024 рік ОСОБА_1 не надавалась щорічна основана відпустка. Відповідач 1 виплатив позивачу компенсацію за 3 доби невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік, що на 42 календарних дні менше, ніж передбачено законом, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є обґрунтованими.
На думку суду першої інстанції позивач не набув права на повну відпустку у 2024 році, оскільки звільнився зі служби з 22.02.2024.
Разом з тим, згідно з п.3 розділу ХХІ Порядку №260 при звільненні з військової служби з таких підстав, як за віком, за станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів військовослужбовцю - у році звільнення - надається можливість піти у відпустку повної тривалості, на яку він має право відповідно до пункту 1, а також пункту 2 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, або отримати замість них грошову компенсацію, у тому числі за невикористані дні відпусток за минулі періоди.
Із витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 22.02.2024 №56 вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено з військової служби за віком з 22 лютого 2024 року, тому він має право на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку у 2024 році (45 календарних днів).
У зв`язку з наведеним , апеляційна скарга ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованою, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду.
Розрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою, тому визначення суми грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки ОСОБА_1 за 2022-2024 роки буде можливим після перерахунку позивачу посадового окладу , окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних видів грошового забезпечення. Отже, позовні вимоги в частині визначення конкретної суми грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є передчасними.
Щодо додаткової винагороди за період з 01.02.2023 по 19.02.2023 та з 01.09.2023 по 30.09.2023 на період дії воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з абзацом 1 пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168 ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України №43 від 20.01.2023) встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, , особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до абзацу 1 п.1-1 Постанови №168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №836 від 09.08.2023) установлено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, , які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах; військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Згідно зі статтею 8 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1934-XII “Про Збройні Сили України” (далі - Закон № 1934-XII) Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абзац 2 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII).
Наказом Міністра оборони України від 01 квітня 2022 року № 98 (застосовується з 24 лютого 2022 року), внесено зміни до Порядку № 260 шляхом доповнення розділу І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Так, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, Міністр оборони України видав директиви від 07 березня 2022 року № 248/1217, від 25 березня 2022 року № 248/1298, від 18 квітня 2022 року № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01 червня 2022 року), а потім окреме доручення від 23 червня 2022 № 912/з/29.
Відповідно до пункту 3 цього окремого доручення Міністр оборони України установив, що райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.
Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Згідно з пунктом 5 цього окремого доручення Міністр оборони України установив виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) по особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.
Наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44, який застосовується з 01.02.2023, внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі-Порядок №260), зокрема, доповнено цей Порядок новим розділом: “XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану”.
Так, пунктом 2 розділу ХХХІV Порядку № 260 встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою №168 виплачується в таких розмірах:
100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):
під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно;
у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;
із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою;
у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії;
на території противника (в тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);
з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника;
з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту;
кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);
у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів;
з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;.
Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)) затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України;
30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);
з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;
із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями..
За пунктом 3 розділу ХХХІV Порядку № 260 райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Згідно з пунктом 4 розділу ХХХІV Порядку № 260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Отже, обов`язковою умовою для нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168, є документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, що здійснюється на підставі бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу та довідок командира військової частини.
Таким чином, з 01.02.2023 позивач як військовослужбовець Збройних Сил набуває право на отримання збільшеної до 100000,00 грн додаткової винагороди у разі безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
В доводах апеляційної скарги позивач зазначив, що у період з 01.02.2023 по 19.02.2023 включно, разом з іншими військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , він виконував бойові завдання у складі підрозділу в районах населених пунктів Курдюмівка, Часів Яр та Кліщіївка Донецької області. Вказані обставини підтверджуються письмовими заявами свідків – колишніх військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також діючих військовослужбовців цієї військової частини : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які отримали виплату додаткової винагороди на період дії воєнного стану за 19 календарних днів виконання бойових завдань, тобто 100 000/28 днів=3571,42 грн *19 днів= 67 856,98 грн. 
Крім того, у період з 01.09.2023 по 30.09.2023 він разом з іншими військовослужбовцями в/ч НОМЕР_1 виконував бойові завдання у складі підрозділу в районі АДРЕСА_1 . Ці обставини підтверджуються письмовими заявами свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Отже, період з 01.02.2023 по 19.02.2023, на думку апелянта, повинен бути врахований для виплати йому додаткової винагороди на період дії воєнного стану, розмір якої обчислюється пропорційно часу безпосереднього виконання бойових завдань у складі підрозділу в районах населених пунктів Курдюмівка, Часів Яр та Кліщіївка Донецької області та складає – 67856,98 грн (100 000/28 календарних днів = 3571,42 грн * 1 календарних днів). В свою чергу, період з 01.09.2023 по 30.09.2023, повинен бути врахований для виплати йому додаткової винагороди на період дії воєнного стану, розмір якої обчислюється пропорційно часу безпосереднього виконання бойових завдань у складі підрозділу в районі АДРЕСА_1 та складає 30000 грн.
На виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 відповідачем 2 надано додаткові пояснення щодо виплати позивачу додаткової винагороди у період з 01.02.2023 по 19.02.2023 та з 01.09.2023 по 30.09.2023 та копії документів:
-рапорт командира роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 від 01.03.2023 №02118 щодо виплати військовослужбовцям роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 додаткової винагороди 100 000 грн за лютий 2023 року пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, до якого ОСОБА_1 не включено;
-рапорт командира роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 від 01.03.2023 №09/17 щодо виплати військовослужбовцям роти вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 додаткової винагороди 30 000 грн за вересень 2023 року пропорційно часу безпосередньої участі у виконанні бойових завдань у складі діючого угрупування військ (сил) Сил оборони держави, до якого ОСОБА_1 включено. З рапорту вбачається, що період виконання завдань ОСОБА_1 згідно з бойовими наказами у вересні 2023 року складає з 01.09.2023 по 28.09.2023;
-рапорт начальника командного пункту – заступника начальника штабу з бойового управління в/ч НОМЕР_2 від 13.01.2026 на ім`я командира в/ч НОМЕР_2 , відповідно до якого у журналах бойових дій в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 в період з 01.02.2023 по 19.02.2023 та за період з 01.09.2023 по 30.09.2023 відсутні записи про ОСОБА_1 .
Крім того, відповідачем 2 надано довідки про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України :
-від 21.04.2024 №1572/1547, відповідно до якої сержант ОСОБА_1 дійсно в період з 01.11.2022 по 30.11.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в с.Яремівка Ізюмського району Харківської області, с.Кліщіївка Бахмутського району Донецької області;
- від 07.12.2024 №1572/5506, відповідно до якої сержант ОСОБА_1 дійсно в період з 27.02.2022 по 24.08.2022, з 31.08.2022 по 29.12.2022, з 22.01.2023 по 31.01.2023, з 21.03.2023 по 09.10.2023, з 18.12.2023 по 22.02.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в м. Харкові, м. Барвінкове Харківської області, м. Слов`янськ Донецької області, с. Яремівка Ізюмського району Харківської області, м. Часів Яр Донецької області, с.Курдюмівка, с.Кліщіївка, с.Іванівське Бахмутського району Донецької області, с. Диліївка Краматорського району Донецької області, с.Світличне Богодухівського району Харківської області, с.Уди Богодухівського району Харківської області ;
- від 21.01.2025 №1572/428, відповідно до якої сержант ОСОБА_1 дійсно в період з 27.02.2022 по 24.08.2022, з 31.08.2022 по 29.12.2022, з 22.01.2023 по 31.01.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в м. Харків, м. Барвінкове, с. Капітолівка, с. Яремівка Ізюмського району Харківської області, м. Слов`янськ, м. Часів Яр, с. Курдюмівка, с. Кліщіївка Бахмутського району Донецької області.
Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт безпосередньої участі ОСОБА_1 у виконанні бойових завдань у складі діючого угрупування Сил оборони держави у вересні 2023 роки та факт нарахування йому військовою частиною додаткової винагороди за вересень 2023 року у розмірі 30 000 грн пропорційно часу безпосередньої участі у виконанні бойових завдань, а саме : з 01.09.2023 по 28.09.2023 (28000 грн за 28 днів).
На підтвердження виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди 30 000 грн за вересень 2023 року відповідачем 2 надано копію картки особового рахунку в/ч НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 №127 за 2023 рік, з якої вбачається, що у вересні 2023 року йому було виплачено додаткову винагороду у розмірі 45806,25 грн, та Витяг з розрахунково -платіжної відомості №362 від 27.10.2023 на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , відповідно до якого йому було виплачено додаткову винагороду за вересень 2023 року в сумі 28 000 грн.
Отже, твердження апелянта про неотримання ним додаткової винагороди за вересень 2023 року у розмірі 30 000 грн спростовується рапортом командира вогневої підтримки в/ч НОМЕР_1 від 01.10.2023, копією картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 № 127 за 2023 рік та Витягом з розрахунково -платіжної відомості №362 від 27.10.2023 на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , відповідно до якого йому було виплачено додаткову винагороду за вересень 2023 року в сумі 28000 грн.
Щодо права позивача на виплату йому додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн за лютий 2023 року, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт безпосередньої участь ОСОБА_1 у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, та виконання бойових (спеціальних) завдань , а саме: бойовий наказ (бойове розпорядження); запис у журналі бойових дій, рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь ОСОБА_1 у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань у лютому 2023 року тощо.
Посилання апелянта на показання свідків (колишніх військовослужбовців) , як на докази виконання ним бойових завдань у складі підрозділу в районах ведення бойових дій у період з 01.02.2023 по 19.02.2023 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки законодавством, чинним на час спірних правовідносин, такий доказ не передбачено.
У зв`язку з наведеним вище, доводи апеляції ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами, тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає. 
Щодо стягнення з військової частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України, в редакції, чинній на час спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.117, 237-1 КЗпП України, вказав на те, що За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Колегія суддів враховує також висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені нею у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, відповідно до яких обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Колегія суддів зазначає, що станом на сьогодні остаточний розрахунок з позивачем з урахуванням заявлених ним у цій справі позовних вимог ще не проведено, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, є передчасними, а доводи апеляції в цій частині-необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо видачі довідки згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 колегія суддів зазначає наступне.
Процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України визначає Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 (далі-Порядок №413).
Відповідно до пп.4 п.4 підставою для надання заявникам статусу учасника бойових дій є: 4) для заявників з числа осіб, зазначених в абзаці першому пункту 19 частини 1 статті 6 Закону (крім осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади), які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України,- довідка за формою згідно з додатком 6..
Додаток 6 містить довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України , захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України .
Матеріали справи містять копію посвідчення ОСОБА_1 серії НОМЕР_12 , видане в/ч НОМЕР_10 від 19.03.2024, відповідно до якого пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни- учасників бойових дій п.19 ст.6 (а.с.39).
В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що 08.04.2024 він звернувся до відповідача 1, відповідача 2 зі скаргою, однією із вимог якої було прохання скласти та надати йому довідку згідно з Додатком 6 Постанови №413. Проте жодної відповіді на це звернення він не отримав. На даний час така довідка йому необхідна для перегляду експертною командою рішення МСЕК про втрату працездатності, оформлення пенсійних виплат, подання цього документу за вимогою до інших державних органів з метою отримання належного рівня соціального захисту.
На виконання вимог ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 про витребування доказів відповідачем 2 надано копію листа командира в/ч НОМЕР_1 від 21.01.2025 №1572/419 у відповідь на звернення ОСОБА_1 на лінію Мінветеранів №КО-18236436 від 20.12.2024 про те, що довідку за формою 6 було направлено на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 за вихідним №1572/5507 від 07.12.2024.
Разом з тим, жодних доказів надсилання ОСОБА_1 довідки, передбаченої Додатком 6 Постанови №413 матеріали справи не містять, тому апеляційна скарга позивача в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції- скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.
Щодо складання та видачі уточненої (виправленої) довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне. 
В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що 08.04.2024 він звернувся до відповідача 1, відповідача 2 зі скаргою, однією із вимог якої було прохання скласти та видати йому уточнюючу (оновлену) довідку про розміри грошового забезпечення, допомог, винагород за час проходження ним військової служби у в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України. Разом з тим, жодних доказів надсилання ОСОБА_1 зазначеної довідки матеріали справи не містять.
Колегія суддів зазначає, що оскільки розміри грошового забезпечення ОСОБА_1 (основні, додаткові види грошового забезпечення та премія) були невірно обраховані в/ч НОМЕР_1 за весь час проходження ним військової служби, наявні підстави для складання відповідачем 2 оновленої довідки про розміри грошового забезпечення, допомог, винагород ОСОБА_1 за весь час проходження ним військової служби з урахуванням висновків суду.
У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга позивача в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції- скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині .
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення йому відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби; щодо не видачі ОСОБА_1 довідки згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 ; щодо не складання та не видачі ОСОБА_1 уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог у скасованій частині з урахуванням висновків суду.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст.ст.242,243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 по справі № 520/12583/24 - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення йому відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби; про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі ОСОБА_1 довідки згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 ; про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі ОСОБА_1 уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення.
Ухвалити постанову, якою у скасованій частині частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення ОСОБА_1 відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження ним військової служби з 22.02.2022 по 22.02.2024 з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цієї постанови, а саме: розміру посадового окладу за 10 тарифним розрядом; окладу за військове звання «штаб-сержант»; надбавки за вислугу років в розмірі 50 відсотків посадового окладу за 10 тарифним розрядом з урахуванням окладу за військовим званням «штаб-сержант»; надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від посадового окладу за 10 тарифним розрядом, окладу за військове звання «штаб-сержант» та надбавки за вислугу років в розмірі 50 відсотків посадового окладу за 10 тарифним розрядом з урахуванням окладу за військовим званням «штаб-сержант»; премії з урахуванням посадового окладу за 10 тарифним розрядом; грошової компенсації за 45 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік, за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік, за 45 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2024 рік, розрахованої з з урахуванням перерахованого розміру основних та додаткових видів грошового забезпечення та з урахуванням виплачених сум; грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби згідно з довідкою про вартість речового майна, що належить до видачі .
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі ОСОБА_1 довідки згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» від 20.08.2014 №413.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 видати ОСОБА_1 довідку згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» від 20.08.2014 №413.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі ОСОБА_1 уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби з 27.02.2022 по 22.02.2024 .
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 скласти та видати ОСОБА_1 оновлену довідку про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби з 27.02.2022 по 22.02.2024 з обрахуванням складових грошового забезпеченням з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній та резолютивній частинах цього рішення.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі №520/12583/24 щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк