ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/33416/24 Головуючий у І інстанції - Лиска І.Г.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П. 
суддів: Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І., 

при секретарі: Руденко Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила:
- визнати протиправними дії Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення Постанови про стягнення виконавчого збору від 22.02.2013 в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5;
- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 22.02.2013, винесену в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5.
Позов обґрунтований тим, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору була прийнята Державним виконавцем без належних на те підстав, адже в межах виконавчого провадження взагалі не було стягнуто суму боргу за виконавчим документом, Державний виконавець не вчиняв дій з примусового виконання виконавчого документа, а Стягувач відізвав виконавчий документ.

Отже, станом на час відкликання виконавчого документу Стягувачем, фактичного виконання виконавчого документу не відбулось, а тому, Позивачка вважає, що і підстави для нарахування виконавчого збору відсутні.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення Постанови про стягнення виконавчого збору від 22.02.2013 в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5.
Визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 22.02.2013, винесену в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Бориспільський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.
В апеляційній скарзі Бориспільський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Бориспільський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) наголосив, що Київським окружним адміністративним судом не прийнято до уваги частину першу статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції станом на дату прийняття постанови про стягнення виконавчого збору), відповідно до якої Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Отже, на переконання Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд дійшов помилкового висновку в частині скасування постанови про стягнення виконавчого збору у зв`язку із неотриманням боржником постанови про відкриття виконавчого провадження.
Крім того, наголошено, що факт порушення державним виконавцем порядку надсилання сторонам виконавчого провадження копій процесуальних документів сам по собі не є достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Відповідачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошено, що Київським окружним адміністративним судом не досліджено питання щодо права ОСОБА_1 на оскарження постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки остання не є стороною виконавчого провадження, в тому числі не досліджено факт пропущення строків на оскарження постанови державного виконавця.
Відповідно до частини 7 статті 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представника Позивачки, дослідивши та перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами даної адміністративної справи, що на примусовому виконані у Бориспільському відділі державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1005/2049, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 29.01.2013 про стягнення боргу з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно в сумі 419422,00 грн на користь ПАТ КБ «Надра» де Боржник ОСОБА_2 .
Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.02.2013, вказано термін для самостійного виконання постанови - до 21 лютого 2013 року.
14.02.2013 року Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Нечитайло Дар`єю Володимирівною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/1005/2049, виданого 29.01.2013 Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в сумі 419 422,00 грн, де Боржник - ОСОБА_2 .
Пунктом 2 постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5 запропоновано Боржнику самостійно виконати у добровільний термін до 21.02.2013.
Пунктом 3 визначено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з Боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.
22 лютого 2013 року Державним виконавцем органу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Нечитайло Дар`єю Володимирівною прийнято постанову про стягнення виконавчого збору ВП № НОМЕР_5, про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 41 942,20 гривень. У постанові про стягнення виконавчого збору ВП № НОМЕР_5 зазначено, що Боржнику запропоновано самостійно виконати виконавчий лист № 2/1005/2049, виданий 29.01.2013 Бориспільським міськрайонним судом Київської області в строк для самостійного виконання рішення - до 21.02.2013. Боржником у наданий строк виконавчий лист не виконано.
05 вересня 2013 року Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Нечитайло Дар`єю Володимирівною прийнято постанову про арешт майна Боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № НОМЕР_5, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 (Боржнику) в межах суми звернення стягнення - 461 464,20 грн.
21 травня 2014 року Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Нечитайло Дар`єю Володимирівною прийнято постанову про розшук майна Боржника ВП № НОМЕР_5, якою оголошено в розшук майно - автомобіль SKODA OCTAVIA TOUR, колір чорний, 2008 року випуску, № НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 (Боржнику).
22 травня 2014 року Старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції Нечитайло Дар`єю Володимирівною прийнято постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 38 Закону (розшук Боржника, транспортних засобів або розшук дитини).
23 листопада 2016 року Державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Пільтяй Галиною Василівною прийнято постанову про поновлення виконавчого провадження, оскільки транспортний засіб протягом року не розшукано, яка скасована державним виконавцем 27.12.2016 у зв`язку із помилкою Виконавця.
В подальшому, 26 квітня 2017 року Державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Пільтяй Галиною Василівною прийнято постанову про поновлення виконавчого провадження, оскільки транспортний засіб протягом року не розшукано.
26 квітня 2017 року Державним виконавцем Бориспільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Пільтяй Галиною Василівною прийнято постанову про повернення виконавчого документа Стягувачу, якою відповідно до вимог пункту 7 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (в редакції від 17.02.2017), оскільки автомобіль не розшукано протягом року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 19.10.2021 серії НОМЕР_4 (а.с. 30).
Відповідно до Довідки Приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мороз О.А від 17.04.2024 № 64/01-16 (а.с. 32), єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину ОСОБА_2 і має право на отримання у спадщину будь-яке майно, яке належало померлій, є її дочка ОСОБА_1 , яка є Позивачем у даній адміністративній справі.
Вважаючи протиправною постанову Державного виконавця про стягнення з Боржника виконавчого збору, Позивачка звернулася з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Державний виконавець перед тим, як прийняти оскаржувану постанову, не перевірив факт отримання Боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, що є достатньою підставою для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору через процедурні порушення.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Щодо доводів Відповідача, що ОСОБА_1 не права на оскарження постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки остання не є стороною виконавчого провадження, колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до частини 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» 02 червня 2016 року № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Як вже було зазначено раніше, ОСОБА_2 була Боржником у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_5.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 19.10.2021 серії НОМЕР_4 (а.с. 30).
Відповідно до Довідки Приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мороз О.А від 17.04.2024 № 64/01-16 (а.с. 32), єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину і має право на отримання у спадщину будь-яке майно, яке належало померлій, є її дочка ОСОБА_1 .
Таким чином, ОСОБА_1 , як єдина спадкоємиця за законом всієї спадщини ОСОБА_2 і є належним Позивачем у даній адміністративній справі.
Щодо пропуску строку на оскарження постанови державного виконавця, колегія суддів зазначає наступне.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначено статтею 287 КАС України. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду:
1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;
2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною п`ятою ст. 74 Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи, підставою звернення до суду є протиправні дії Державного виконавця щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 22.02.2013 в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5, та скасування вказаної постанови державного Виконавця.
В обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку, Позивачка в адміністративному позові та у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що вона звернулася до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області із запитом щодо надання з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень належним чином завіреної копії постанови про стягнення з Боржника - ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 41 942 грн 20 коп. у виконавчому провадженні № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 2/1005/2049, виданого 29.01.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в сумі 419 422 грн 00 коп.
На вказаний запит Позивачка отримала лист Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області від 26.06.2024 № 81170, в якому було зазначено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5, з примусового виконання виконавчого листа виданого 29.01.2013 Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу 419 422 грн 00 коп.
Відповідно до статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» 14 лютого 2013 року державним виконавцем відділу прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження. 
22 лютого 2013 року державним виконавцем відділу керуючись ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про стягнення з Боржника виконавчого збору.
26 квітня 2017 року державним виконавцем відділу керуючись п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про повернення виконавчого документа Стягувачу.
Станом на 24.06.2024 державним виконавцем відділу не було виведено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору № НОМЕР_5 від 22.02.2013 та не було відкрито виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору № НОМЕР_5 від 22.02.2013 року оскільки у разі повернення виконавчого документа Стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про стягнення з боржника виконавчого збору не виводиться в окреме виконавче провадження.
Вказані обставини, на переконання представника Позивачки, є поважними причинами відновлення перебігу строку на звернення до Київського окружного адміністративного суду з позовом про оскарження постанови від 22.02.2013 у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_5.
Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, перевіривши його обґрунтованість, дослідивши матеріали в частині, що стосується порушеного питання, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на звернення до адміністративного суду, оскільки сукупність доводів і обставин, наведених Позивачем підтверджуються наявними і допустимими доказами на обґрунтування поважності причин пропуску строку.
Щодо адміністративного позову в частині визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 22.02.2013, винесену в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5, колегія суддів зазначає наступне.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV, який був чинним на дату відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_5 (14 лютого 2013 року) та постанови про стягнення виконавчого збору (22 лютого 2013 року)).
Відповідно до частин 1, 2 статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (частина 1 статті 27 Закону № 606-XIV).
Згідно з частиною 1 статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (частина 3 статті 28 Закону № 606-XIV).
Відповідно до частин 6, 8 статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.
Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.
Закон № 606-XIV втратив чинність 05 жовтня 2016 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про виконавче провадження» 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до пункту 6 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону (пункт 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII).
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII, у цій же редакції, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (частина 9 статті 27 Закону № 1404-VIII).
Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідно до частини 5 статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи та встановлено судом першої інстанції, виконавче провадження ВП № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1005/2049, виданого 29.01.2013 відкрито 14 лютого 2013 року.
22 лютого 2013 року прийнято в рамках виконавчого провадження ВП № НОМЕР_5 постанову про стягнення виконавчого збору.
Постанову про повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_5 прийнято Відповідачем 26 квітня 2017 року.
Колегія суддів звертає увагу, що до 05 жовтня 2016 року правовідносини щодо здійснення виконавчих дій регулювались Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», а з 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Як зазначено Верховним судом у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 500/3394/22, Закон № 606-XIV (в редакції, чинній на момент прийняття постанови у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_5 про стягнення виконавчого збору (22.02.2013)), так само як і Закон № 1404-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття постанови у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_5 про повернення виконавчого документа Стягувачу (26.04.2017)), не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.
Правова позиція щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII викладена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 420/1373/19, від 20 листопада 2019 року у справі № 480/1558/19, згідно якої фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття Виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
На підставі викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що доводи Позивачки, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття Державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, та про те, що розмір виконавчого збору має обраховуватися з фактично стягнутої суми, не ґрунтується на положеннях Закону.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Державний виконавець перед тим, як прийняти оскаржувану постанову, не перевірив факт отримання Боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, що є достатньою підставою для визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору через процедурні порушення.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що Відповідачем у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі наголошено, що у відповідності до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 18229/5 від 07.06.2017, виконавче провадження № НОМЕР_5 знищено за закінченням терміну зберігання завершених виконавчих проваджень, який становить 3 роки.
Відповідач вказав, що надати інформацію щодо направлення до Позивача оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору та докази її отримання не можливо, у зв`язку із знищенням виконавчого провадження, тобто з причин, що не залежать від Відповідача.
Крім того, згідно з частиною 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції станом на дату прийняття постанови про стягнення виконавчого збору (13.02.2013) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
З аналізу вказаної вище норми Закону № 606-XIV вбачається, що у державного виконавця відсутній обов`язок щодо пересвідчення чи отримав Боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження та відсутній на законодавчому рівні обов`язок державного виконавця щодо встановлення факту отримання Боржником копії цієї постанови, оскільки Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доставка поштового відправлення не входить до обов`язків Відповідача.
Верховний Суд у постанові від 18 січня 2019 року у справі № 826/19730/16 зазначив, що добровільне виконання Боржником судового рішення у строк, встановлений статтею 25 Закону № 606-XIV, є підставою для звільнення його від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма спрямована на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження. Водночас невиконання Боржником у встановлений строк рішення суду в добровільному порядку є підставою для примусового виконання такого рішення, що, своєю чергою, тягне за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження.
На підставі наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки Позивачка не скористалась своїм правом на добровільне виконання рішення суду, то здійснені Державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження дії, фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2025 року у справі № 320/11622/22.
Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Є.І. Мєзєнцев