П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/17521/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Печений Є.В. 
Суддя-доповідач - Біла Л.М. 
16 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Білої Л.М. 
суддів: Гонтарука В. М.  Моніча Б.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренергомонтаж" до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "Укренергомонтаж" звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.06.2025 № 12909/2201-0702 (форма Р), яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 1 593 094,00 грн., основний платіж - 1 274 475,00 грн., штрафна санкція - 318 619,00 грн.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представники відповідача вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити.
Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.
Колегія суддів, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, визнала за можливе продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.
Судом встановлені наступні обставини справи.
ТОВ "Укренергомонтаж" зареєстроване як юридична особа, є платником ПДВ та здійснює діяльність з виконання будівельно-монтажних та пов`язаних робіт.
Відповідно до наказу Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.04.2025 року №1504-П, на підставі пп. п.191.1 ст.191, ст.20, п.75.1 ст.75, пп.78.1.4 п.78.1, п.78.4 ст.78 Податкового кодексу України, з урахуванням п.69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Укренергомонтаж" з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій за червень 2019 року із ТОВ “Теннессі” (ПН 39568442), за липень 2020 року із ТОВ “Алексіра Систем” (ПН 43313448), за серпень 2020 року із ТОВ "Фортер Макс" (ПН 43448163), за лютий 2021 року із ТОВ “Тріал Прайм” (ПН 43402904), за березень 2021 року із ТОВ “Кайтор” (ПН 43293605), за червень 2021 року із ТОВ “Містон” (ПН 43294530), за липень 2021 року із ТОВ “Веймарт” (ПН 43898101), за серпень 2021 року ТОВ “Наварро Проект” (ПН 44005923).
За результатами перевірки складено акт від 25.04.2025 року № 7779/22-01-07-10/35642925, де зафіксовано наступні порушення: п.44.1 ст.44, пп.“а” п.198.1, абзацу першого та другого п.198.2, п.198.3 і абзацу третього п.198.6 ст.198; абзацу другого п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього на суму 1 274 475 грн., в т.ч. за липень 2020 року в сумі 226 768 грн., за серпень 2020 року в сумі 121338 грн., за лютий 2021 року в сумі 186667 грн., за березень 2021 року в сумі 198 333 грн., за червень 2021 року в сумі 188 536 грн., за липень 2021 року в сумі 140500 грн., за серпень 2021 року в сумі 212 333 грн.
На підставі акту перевірки від 25.04.2025 року № 7779/22-01-07-10/35642925 Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області прийняте податкове повідомлення-рішення форми “Р” від 12.06.2025 року № 12909/2201-0702, яким ТОВ “Укренергомонтаж” збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в розмірі 1593094,00 грн. (основний платіж – 1274475, 00 грн., штрафна санкція – 318619,00 грн.).
Вважаючи вказане вище податкове повідомлення-рішення протиправним, ТОВ “Укренергомонтаж” звернулося до суду із цим позовом.
За результатом розгляду матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог позові та наявність підстав для їх задоволення.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (далі в редакції на час досліджуваних податковим органом господарських операцій).
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно абзаців 1 та 2 пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 44.2 статті 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
Згідно абзацу 1 підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Згідно пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту і вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно приписів пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.
Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.
Згідно пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Слід звернути увагу, що за приписами статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі Закон №996-XIV у редакції на час спірних відносин) для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).
Згідно частини другої статті 3 Закону №996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Також варто зазначити, що відповідно до пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затверджений наказом Міністерства фінансів України №290 від 29.11.1999, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 (далі - П(С)БО 15), дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Критерії визнання доходу, наведені в цьому Національному положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте, ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).
Дохід (виручку) від реалізації продукції (товарів, інших активів) визнають у разі наявності всіх наведених нижче умов (пункт 8 П(С)БО 15): покупцеві передані ризики й вигоди, пов`язані з правом власності на продукцію (товар, інший актив); підприємство не здійснює надалі управління та контроль за реалізованою продукцією (товарами, іншими активами); сума доходу може бути достовірно визначена; є впевненість, що в результаті операції відбудеться збільшення економічних вигід підприємства, а витрати, пов`язані із цією операцією, можуть бути достовірно визначені.
Згідно пункту 10 П(С)БО 15 дохід, пов`язаний з наданням послуг, визнають виходячи зі ступеня завершеності операцій з надання послуг на дату балансу, якщо можна достовірно оцінити результат цієї операції. Вважають, що результат може бути достовірно оцінений за наявності всіх наведених нижче умов: можливості достовірної оцінки доходу; ймовірності надходження економічних вигід від надання послуг; можливості достовірної оцінки ступеня завершеності надання послуг на дату балансу; можливості достовірної оцінки витрат, здійснених для надання послуг та необхідних для їх завершення.
Якщо послуги полягають у виконанні невизначеної кількості дій (операцій) за певний період часу, то дохід визначають шляхом його рівномірного нарахування за цей період (пункт 12 П(С)БО 15). Виняток становлять випадки, коли інший метод краще визначає ступінь завершеності надання послуг.
У разі коли достовірно визначити дохід (виручку) від надання послуг неможливо, тоді його відображають в обліку у розмірі визначених витрат, що підлягають відшкодуванню (п.13 П(С)БО 15). Якщо ж при цьому ще й відсутня ймовірність відшкодування понесених витрат, то дохід узагалі не визнають. Але якщо надалі суму доходу можна буде достовірно оцінити, дохід визнають за такою оцінкою.
У загальному випадку дохід відображають в обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню (пункт 21 П(С)БО 15).
Визнані доходи класифікують у бухгалтерському обліку за такими групами (пункт 7 П(С)БО 15): дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.
Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).
Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.
До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо.
До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі).
До складу інших доходів, окрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.
Відповідно до пунктів 5, 6, 7 8 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248 (далі - П(С)БО 16), витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.
Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.
Якщо актив забезпечує одержання економічних вигод протягом кількох звітних періодів, то витрати визнаються шляхом систематичного розподілу його вартості (наприклад, у вигляді амортизації) між відповідними звітними періодами.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи цей спір, судова колегія звертає увагу на те, що Верховним Судом в подібних правовідносинах неодноразово (зокрема, у постановах від 29.07.2021 року у справі №420/3288/20, від 17.06.2021 року у справі №815/498/18, від 09.03.2021 року у справі №826/7270/18) були викладені наступні висновки щодо застосування наведених вище норм матеріального права.
Так, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Також платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій.
Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
Як встановлено в ході розгляду справи, відповідачем ставилась під сумнів реальність господарських взаємовідносин ТОВ «АЛЕКСІРА СИСТЕМ» (ПН 43313448), ТОВ «ФОРТЕР МАКС» (ПН 43448163), ТОВ «ТРІАЛ ПРАЙМ» (ПН43402904), ТОВ «КАЙТОР» (ПН 43293605), ТОВ «МІСТОН» (ПН 43294530), ТОВ «ВЕЙМАРТ» (ПН 43898101), ТОВ «НАВАРРО ПРОЕКТ» (?? 44005923).
Натомість, на спростування позиції податкового органу позивачем були надані останньому господарські договори, акти виконаних робіт (форма КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3), податкові накладні, безготівкові розрахунки із контрагентами.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.
Усі вищезазначені контрагенти на момент здійснення господарських операцій з ТОВ «УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» були належним чином зареєстровані, що підтверджується відповідними виписками з ЄДР.
В акті перевірки відповідачем не зазначено жодного доказу того, що на момент здійснення спірних господарських операцій в ЄДР була внесена інформація про перебування усіх згаданих в акті контрагентів позивача в стадії припинення чи ліквідації.
Відтак, вказані підприємства не мали дефектів у своєму правовому статусі та мали право укладати правочини та вчиняти інші юридично значимі дії.
Відповідачем протилежного не наведено.
Отже, статус контрагентів позивача як «ризикових» та наявність у них можливих порушень податкового законодавства не можуть автоматично позбавляти позивача права на податковий кредит, за умови належного підтвердження реальності операцій первинними документами.
Верховний Суд, серед іншого, у постанові від 02.04.2019 у справі № 826/6245/18 зазначив, що непідтвердження операцій за ланцюгом постачання на рівні попередніх ланок, як і податкова інформація про інші порушення контрагентів чи третіх осіб, не є свідченням нереальності операцій між платником та його безпосереднім контрагентом, якщо ці операції підтверджені належними й допустимими первинними документами.
З урахуванням вищезазначених фактичних обставин справи слід прийти до висновку, що виконання вказаних договорів підтверджено належним чином оформленими первинними документами: актами виконаних робіт, податковими накладними, які містять усі необхідні реквізити.
Долученими до матеріалів справи доказами також підтверджується, що роботи, товари придбавались у зв`язку з укладеними договорами із замовниками таких робіт, товарів, а саме: ТОВ «Продовольча компанія Зоря Поділля», ТОВ «Свиспан Лімітед», ТОВ «Старокостянтинівцукор», ТОВ «Радехівський цукор» тощо.
Пункт 14.1.36. статті 14 Податкового кодексу України встановлює, що господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
В контексті встановлених обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що господарські операції позивача з його контрагентами є реальними та підтверджуються необхідними документами, а товари та послуги, що придбавалися позивачем у своїх контрагентів мали не меті бути використані у власній господарській діяльності, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.
Окрім того, судова колегія зазначає, що господарські операції ТОВ «УКРЕНЕРГОМОНТАЖ» із ТОВ «АЛЕКСІРА СИСТЕМ» (ПН 43313448), ТОВ «ФОРТЕР МАКС» (ПН 43448163), ТОВ «ТРІАЛ ПРАЙМ» (ПН43402904), ТОВ «КАЙТОР» (ПН 43293605), ТОВ «МІСТОН» (П? 43294530), ТОВ «ВЕЙМАРТ» (ПН 43898101), ТОВ «НАВАРРО ПРОЕКТ» (ПН 44005923) є реальними, оскільки вплинули на структуру активів та зобов`язань позивача, і в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку, а також відображені у поданій ТОВ «КІРАБУД» податковій та фінансовій звітності.
Трактування ГУ ДПС даних господарських операцій як нереальних (таких, що не відбулися) на переконання суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки висновки про нереальність зроблені без наявності достатньої доказової бази і грунтуються лише на наявній в ГУ ДПС податковій інформації. 
Так, Верховний Суд, серед інших, у постановах від 02.04.2020 у справі № 160/93/19, від 04.06.2020 у справі № 340/422/19, від 16.04.2021 у справі № 813/1301/15, а також у постанові від 22.07.2021 у справі № 520/480/20 підкреслив, що: будь-яка податкова інформація, у тому числі, надана іншими контролюючими органами, має інформативний характер; саме лише посилання контролюючого органу на «ризиковість» діяльності платника або його контрагентів, без належного обґрунтування та документального підтвердження, не може свідчити про правомірність рішення щодо такого платника.
В межах даної справи, спірне податкове повідомлення-рішення по суті ґрунтується на висновках податкового органу про ризиковість контрагентів позивача та припущеннях щодо відсутності ресурсів у них, а також на аналітичних даних інформаційних баз ДПС України.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до інформаційних баз даних ГУ ДПС України, на момент проведення господарських операцій з позивачем, у зазначених постачальників були відсутні активи для поставки будівельних матеріалів, а також відсутні виробничі та трудові ресурси для виконання будівельно-ремонтних робіт. Саме ці обставини ГУ ДПС вважає достатньою підставою вважати господарські операції нереальними.
Натомість, конкретних доказів нереальності спірних операцій (зокрема, щодо кожної господарської операції та кожного періоду в розрізі контрагентів) відповідачем не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.
В матеріалах справи наявні, зокрема, копії договорів з контрагентами позивача (ТОВ «ТЕННЕСС», ТОВ «АЛЕКСІРА СИСТЕМ», ТОВ «ФОРТЕР МАКС», ТОВ «ТРІАЛ ПРАЙМ», ТОВ «КАЙТОР», ТОВ «МІСТОН», ТОВ «ВЕЙМАРТ», ТОВ «НАВАРРО ПРОЕКТ»), актів виконаних робіт, довідок про вартість виконаних робіт, кошторисів, видаткових та товарно-транспортних накладних (за наявності), податкових накладних, зареєстрованих у ЄРПН, платіжних доручень, а також документів, що підтверджують виконання вказаними контрагентами робіт для кінцевих замовників із використанням результатів операцій із цими контрагентами.
При цьому, вказані первинні документи містять обов`язкові реквізити, передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідають вимогам ст. 201 Податкового кодексу України (щодо податкових накладних), узгоджуються між собою за датами, змістом та сумами та кореспондуються з даними податкової звітності позивача.
Стосовно поданих відповідачем до суду рішень комісій про відповідність вказаних вище контрагентів критеріям ризиковості платника ПДВ за п. 8 Критеріїв ризиковості, інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність за окремими контрагентами прав власності на об`єкти нерухомості, витягів з інформаційно-аналітичних баз ДПС, скриншотів реєстрів, то судова колегія відзначає наступне.
Із приводу наданих відповідачем скриншотів, то суд вказує на те, що частина скриншотів, відображає інтерфейс програмних комплексів із заголовками колонок та одним або кількома порожніми рядками, без можливості достеменно встановити: якого платника податків вони стосуються; за який період сформовані; який саме вид реєстру відображають.
З огляду на якість та неповноту таких зображень відсутня можливість перевірити їх зміст та співвіднести з конкретними обставинами справи.
Таким чином, суд першої інстанції вірно та обгрунтовано визнав ці скриншоти неналежними та недопустимими доказами для висновків про відсутність господарської діяльності вказаних вище контрагентів позивача.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у Постанові від 24 червня 2020 року (справа № 826/23538/15 адміністративне провадження № К/9901/25475/18) зазначив, що висновки про відсутність достатніх як трудових так і матеріальних ресурсів контролюючим органом здійснено на підставі податкової інформації, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, проте така інформація також носить виключно інформативний характер та сформована фактично без дослідження первинних документів податкового обліку, а отже не є достатнім доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.
Поняття добросовісний платник, не передбачає виникнения y платника додаткового обов`язку з контролю постачальниками правил оподаткування, сам a за дотриманням його платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
Постановами Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 10 вересня 2019 року (справа №814/2412/17) визнано, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.
При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у певними його господарській діяльності. Порушення постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагенти за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, 4 також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в том числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит, право на формування витрат господарської діяльності не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов`язаннями.
Тобто, якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо подання податкової декларації чи сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.
В межах даних спірних правовідносин, суд першої інстанції доцільно враховував рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Як зазначено в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04.06.2020 р. по справі № 340/422/19 нереальність господарських операцій 3 продажу платником податку товару має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може грунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства або недостатньою кількістю у контрагента трудового ресурсу для самостійного виконання договірних зобов`язань. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено. А недостатня кількість трудового ресурсу не свідчить про неможливість придбати товар та не є підставою для виключення з податкового обліку господарських операцій по продажу товару Адже судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо). При дотриманні платником податків законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких первинних документах, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність продавця про зазначення покупцями недостовірних відомостей. 
Відповідачем, в свою чергу, не надано доказів, які б свідчили про узгодженість дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з такими діями контрагента.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок фіскального органу про нереальність господарських операцій позивача носить характер припущення і виходить за межі компетенції фіскального органу.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У відповідності до ч.ч.1.2 ст.234 ЦК Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вжитий фіскальним органом термін «нереальна господарська операція» є фіктивним правочином в розумінні ст.234 ЦК.
Виходячи з системно-логічного тлумачення норм статей 204, 234 ЦК, господарська операція (т.т. правочин) може бути визнана нереальною (т.т. фіктивною) виключно в судовому порядку на підставі судового рішення.
За відсутності судових рішень про недійсність господарських договорів, укладених між позивачем та його контрагентами, у фіскального органу відсутні правові підстави для твердження про нереальність таких господарських операцій.
Позивачем на перевірку надавались первинні бухгалтерські документи, численні докази реальності господарських операцій (як то ТТН, сертифікати відповідності на товар, інші документи щодо транспортування, оприбуткування та зберігання ТМЦ, інші документи, що ідентифікують виробників будівельних матеріалів), які не знайшли свого відображення в Акті перевірки.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів відсутність фактичного здійснення господарських операцій, які відображені у первинних документах, а отже, не довів безтоварності таких операцій і безпідставності формування позивачем податкового кредиту.
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04.06.2020 у справі № 340/422/19 прямо зазначив, що у разі порушення контрагентом платника податків податкової дисципліни негативні наслідки настають саме для такого контрагента, а право платника на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від поведінки третьої особи.
В межах даної справи, відповідачем не доведено, що позивач був обізнаний про можливі порушення його контрагентів, діяв з ними узгоджено з метою штучного формування податкового кредиту та не здійснював реальної господарської діяльності, а лише штучно створював документообіг між собою та контрагентами на підтвердження фіктивної господарської діяльності.
Відтак, сам по собі аналіз ланцюгів постачання, без належного доказового підтвердження нереальності саме господарських операцій позивача з його контрагентами, не може бути підставою для позбавлення його права на формування у податковому обліку витрат і податкового кредиту.
Щодо рішень про ризиковість зазначених вище контрагентів позивача, то судова колегія відзначає, що останні є результатом аналітичної діяльності ДПС, спрямованим на моніторинг ризикових операцій. Такі рішення: не містять аналізу конкретних господарських операцій між позивачем та його контрагентами, не досліджують первинних документів позивача та не змінюють установленого законодавством України розподілу обов`язку доказування.
В даному випадку, рішення про ризиковість контрагентів позивача можливі для врахування лише як допоміжна інформація, а не як самодостатня підстава для висновку про нереальність господарських операцій позивача.
Стосовно інформаційних довідок про відсутність нерухомого майна у контрагентів позивача, то останні підтверджують лише те, що за окремими контрагентами позивача не зареєстровано прав власності на нерухомість, іпотек тощо.
Слід відзначити, що законодавство України не вимагає, аби суб`єкт господарювання мав обов`язково власну нерухомість, щоб здійснювати господарську діяльність: така діяльність може здійснюватися в орендованих приміщеннях, із залученням субпідрядників, орендованої техніки, аутсорсингових послуг тощо.
Отже, зазначені довідки не можуть бути самостійною і достатньою підставою для визнання господарських операцій позивача нереальними.
Посилання апелянта на норми, що регулюють кримінально-правові наслідки фіктивного підприємництва, судова колегія відхиляє, оскільки в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази (вироки суду тощо), які б прямо стосувалися спірних господарських операцій та були покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення.
Суд відхиляє доводи апелянта щодо наявності кримінальних проваджень щодо контрагентів позивача, оскільки наявність самих кримінальних проваджень в розумінні ст. 73 КАС України не є належним доказом фіктивності контрагентів позивача.
Норми Податкового кодексу України щодо конкретних розмірів штрафних санкцій у разі своєчасної/несвоєчасної сплати грошового зобов`язання суд не аналізує окремо, бо дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення самого грошового зобов`язання; штрафні санкції є похідними й поділяють долю основного зобов`язання.
На підставі всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судова колегія відзначає, що позивач підтвердив реальність спірних господарських операцій належними й допустимими первинними документами, а відповідач, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів правомірність спірного податкового повідомлення-рішення та не надав переконливих доказів нереальності господарських операцій позивача із зазначеними вище контрагентами.
Податкова інформація з інформаційно-аналітичних баз, статус «ризиковості» контрагентів позивача та відсутність у них власної нерухомості не можуть бути самостійними та достатніми підставами для позбавлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Укренергомонтаж" права на податковий кредит.
Таким чином, в розрізі встановлених обставин справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного в межах даної справи податкового повідомлення - рішення та наявність підстав для його скасування.
Наразі, колегія суддів констатує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 		Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Моніч Б.С.