ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 р. 	Справа № 520/13757/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 року (ухвалене суддею Мельниковим Р.В.) в справі № 520/13757/25
за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 
до  Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Балаклійського відділу Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області   
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Балаклійського відділу Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, у якому просила: визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ДМС України в особі Балаклійського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ДМС України у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. № 2503-ХІІ; зобов`язати Балаклійський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ДМС України оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ без передачі будь-яких даних про нього до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 р. позов задоволено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", Закону України "Про громадянства України", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що законні представники ОСОБА_2 , зверталися до Київського відділу у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області та 18.06.2019 р. неповнолітній був документований паспортом для виїзду за кордон за номером НОМЕР_1 , після чого ОСОБА_2 було присвоєно УНЗР 20101203-00331, що є незмінним протягом усього життя громадянина України, тому відповідач вважає, що, при оформленні паспорту для виїзду за кордон, позивачі надали згоду на обробку персональних даних, що і обумовило внесення даних про нього до Єдиного державного демографічного реєстру. Крім того, відповідач зазначає, що на момент звернення до відповідача з заявою від 13.05.2025 р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг лише 14-річного віку. Натомість паспорт громадянина відповідно до п. 2 Положення № 2503-ХІІ у формі книжечки видається після досягнення 16-річного віку. Відповідач вважає, що особа має право на отримання паспорту у формі картки з 14 років, у формі книжечки на підставі Положення № 2503-ХІІ - з 16 років, тому дії органу міграційної служби в даних правовідносинах відповідають вимогам чинного законодавства України.
Позивачка подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 13.05.2025 р. ОСОБА_2 у зв`язку з досягненням 14-річного віку звернувся до Балаклійського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за отриманням паспорта-книжечки зразка 1994 року.
ОСОБА_2 обґрунтував необхідність отримання паспорта у форматі книжечки без присвоєння ID коду у зв`язку з релігійними переконаннями. 
Балаклійським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за результатом розгляду заяви прийнято рішення №6326-584/6326-25 від 19.05.2025 р. про відмову у видачі паспорта-книжечки зразка 1994 року, у зв`язку з відсутністю серед поданих заявником документів рішення суду про визначення права заявника на отримання документа відповідного зразка.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено у видачі ОСОБА_2 паспорту громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року у зв`язку з не досягненням ним шістнадцятирічного віку. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про громадянство України", документом, що підтверджує громадянство України, є паспорт громадянина України.
Постановою Верховної ради України від 26.06.1992 р. №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України, згідно з пунктами 2 та 3 якого, паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.
Пунктом 13 Положення встановлено, що для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35х45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.
З 06.12.2012 р. набрав чинності Закон України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 № 5492-VI (в подальшому - Закон № 5492-VI), яким визначено правові та організаційні засади видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону №5492-VI, суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру, оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.
Відповідно до ст. 14 Закону № 5492-VI, форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації.
Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів. Відцифрований образ обличчя особи в документах у формі книжечки розміщується на сторінці даних і виконується за технологією лазерного гравіювання та дублюється в центрі сторінки даних за технологією лазерної перфорації.
Документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, до яких відноситься паспорт громадянина України (ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI).
Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.
Водночас ч. 4 ст. 13 Закону № 5492-VI особам гарантується право на відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук до безконтактного електронного носія, що міститься у паспорті громадянина України. Таке право реалізується шляхом подання заяви відповідному уповноваженому суб`єкту про внесення або відмову від внесення відцифрованих відбитків пальців рук особи до безконтактного електронного носія.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Частинами 2-4 статті 21 Закону № 5492-VI визначено, що кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Паспорт громадянина України оформляється особам, які не досягли вісімнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли вісімнадцятирічного віку, - на кожні 10 років. Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Оформлення паспорта громадянина України здійснюється розпорядником Реєстру. Прийняття заяв-анкет для внесення інформації до Реєстру, видача паспорта громадянина України здійснюються розпорядником Реєстру або уповноваженими суб`єктами, передбаченими пунктом 4 частини 1 статті 2 цього Закону (ч. 5 ст. 21 Закону № 5492-VI).
При цьому згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 21 Закону № 5492-VI оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 р. № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (в подальшому - Порядок № 302).
Пунктом 2 Порядку № 302 запроваджено із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру з 1 січня 2016 року оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII.
Згідно з п.п. 2-3 Порядку № 302, паспорт виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Кожен громадянин України, який досяг 14-ти річного віку, зобов`язаний отримати паспорт.
Відповідно до п. 7 Порядку № 302, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються, зокрема, особі, яка досягла 14-ти річного віку на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка та її неповнолітній син звернулися до відповідача з заявою про оформлення останньому паспорта громадянина України у формі паспортної книжки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII. У заяві зазначено про категоричну відмову від присвоєння будь-яких цифрових ідентифікаторів його особистості, що містяться в реєстрах та/або автоматизованих інформаційних системах. Крім того, заявлено про ненадання згоди на обробку його персональних даних на підставі ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» №2297-VI від 01.06.2010 р. (в подальшому - Закон №2297-VI). 
19.05.2025 р. Балаклійським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області листом відмовлено у виготовлені паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII, оскільки ОСОБА_2 не достиг відповідного віку. Отже єдиною підставою для відмови позивачці у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року було те, що на той момент він не досяг 16-річного віку та не надав рішення суду про визначення права заявника на отримання документа відповідного зразка.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання права особи по досягненню нею 14-річного віку на отримання паспорта України у формі книжечки відповідно до Положення №2503-XII, було предметом дослідження Верховного Суду за наслідками якого сформовано висновок у постановах від 18.11.2021 р. в справі № 420/4049/20, від 21.12.2022 р. в справі № 420/5353/20.
У постанові від 19.09.2018 р. Велика Палата Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17 висловила правову позицію, згідно з якою особа не позбавлена можливості отримання паспорта у вигляді книжечки замість паспорта у вигляді ID-картки.
Водночас, суд першої інстанції встановив, що станом на час звернення до відповідача із заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України у формі книжечки ОСОБА_2 не виповнилося 16 років.
Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону № 5492-VI, кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України.
Разом з цим відповідно до п. 2 Положення № 2503-ХІІ, паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.
Отже, з прийняттям Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України видається з 14 років та є обов`язком особи, яка досягла 14 років, його отримати.
Відсутність паспорта громадянина України з 14 років перешкоджає такій особі у реалізації її гарантованих Конституцією України прав та свобод.
В свою чергу паспорт громадянина України у формі книжечки, як це передбачено Положенням № 2503-ХІІ, видається з 16 років.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
З огляду на те, що Закон № 5492-VI має вищу юридичну силу ніж Положення № 2503-XII, то у спірних правовідносинах щодо віку видачі паспорту громадянина України необхідно застосувати приписи статті 21 Закону № 5492-VI.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що положення ст. 21 Закону України № 5492-VI мають імперативний характер щодо зобов`язання кожного громадянина України, який досяг 14-річного віку, отримати паспорт громадянина України.
Оскільки чинна редакція Закону № 5492-VI не передбачає альтернативи паспортам з безконтактним електронним носієм дітям з 14 до 16 років і не може забезпечити реалізацію такого права, то це право має реалізовуватися у спосіб, передбачений Положенням № 2503-XII, шляхом видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки без електронного носія до досягнення дитиною 16 років.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.05.2023 р. в справі № 420/12574/21.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач неправомірно відмовив позивачки в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним доводи апеляційної скарги про те, що попереднє отримання неповнолітнім ОСОБА_2 паспорту для виїзду за кордон, при виготовленні якого було надано згоду на обробку персональних даних та було присвоєно унікальний номер запису в Реєстрі, який є єдиним та присвоюватись повторно не буде, свідчить, що отримання паспорта громадянина України у вигляді ID-картки жодним чином не порушує права позивача та не є втручанням у його приватне сімейне життя, оскільки зазначені обставини не були підставою для відмови у видачі паспорту.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постановах від 22.03.2024 р. в справі №540/4500/21, від 08.06.2023 р. в справі №380/5977/21 та від 24.04.2024 р. в справі № 540/4500/24 суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки фактичні обставини у таких справах відрізняються від фактичних обставин справи, що розглядається.
Посилання апелянта на постанову Другого апеляційного адміністративного суду у справі № 520/9942/19 від 12.03.2020 р., суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Балаклійського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 р. № 2503-ХІІ та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Балаклійського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ без передачі будь-яких даних про нього до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 в справі № 520/13757/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич