ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/2553/25  Номер провадження 22-ц/814/1795/26	Головуючий у 1-й інстанції Киричок С. А.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Чумак О. В.
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дроменко Людмили Василівни
на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2025 року, ухвалене в місті Гадяч під головуванням судді Киричка С. А., 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,
в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року адвокат Дроменко Л. В., діючи від імені та в інтересах позивача  ОСОБА_1 , подала до суду позов до Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні, у якому просила суд стягнути з Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 198 227,61 грн, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 01.11.2022 по 30.04.2025 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом Міжнародної Федерації Handicap в Україні. 
04.03.2025 відповідно до наказу № TER 2025 Poltava_2429 його було відряджено з 11.03.2025 по 27.03.2025 до м. Київ для відвідування тренінгу, з добовими виплатами в сумі 13 000 грн. 
30.04.2025 ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера (управителя) у сфері надання інформації, однак в день звільнення повного розрахунку по виплату належних сум відповідачем проведено не було. Так, було виплачено лише частину добових в розмірі 9 700 грн, залишок у розмірі 3 300 грн відповідач відмовився виплатити, посилаючись на відсутність такого обов`язку. 
Зазначала, що лише після звернення з адвокатським запитом до відповідача 29.07.2025 було здійснено повний розрахунок із ОСОБА_1 , однак не здійснено виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 30.04.2025 по 29.07.2025.
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник  ОСОБА_1 - адвокат Дроменко Л. В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки виплати належних сум в розмірі 365 460,48 грн та 13 000 грн витрат на правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновки суду щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з вказаним позовом є необґрунтованими, оскільки відповідач не здійснив з позивачем повний розрахунок у день звільнення, а доплату позивач отримав лише 29.07.2025, а тому саме з дня фактичного розрахунку, на думку апелянта, починається тримісячний строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а не з дати звільнення. 
Вважає, що той факт, що витрати на відрядження є компенсаційними виплатами не виключає обов`язку для відповідача сплатити середній заробіток за час затримки такого розрахунку, який настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні - адвокат Комісарова К. А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне, обґрунтоване та таке, що прийнято судом з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
По справі встановлено, що з 01.11.2022 по 30.04.2025 сторони перебували у трудових правовідносинах, позивач ОСОБА_1 працював на посаді менеджера (управителя) у сфері надання інформації на підставі строкового трудового договору № UKR_HR_0103 від 01.11.2022.
30.04.2025 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з посади менеджера (управителя) у сфері надання інформації Відокремлений підрозділ Міжнародної Федерації Handicap в Україні.
У день звільнення позивачу не було виплачено всіх сум, що належать йому від організації. Остаточний розрахунок у сумі 3 300 грн проведений відповідачем 29.07.2025, що підтверджується випискою про рух коштів по категорії зарплата на картковому рахунку позивача.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з позовом про стягнення середнього заробітку при звільненні позивач звернувся поза межами строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. 
Такі висновки суду не відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення по суті спору.
Згідно з частиною третьою статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Частиною сьомою статті 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Як зазначав Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу), Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці»), Рішення від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат), «строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин»; «реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права».
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України) (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22).
Даючи оцінку дотримання позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд вважав, що позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, ознайомившись 03 квітня 2025 року з оновленим запитом на відрядження, у якому зазначена сума добових у розмірі 9 700 грн, однак з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку він звернувся 13 серпня 2025 року, тобто з пропуском тримісячного строку для звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України.
При цьому суд не врахував зміни, внесені у Кодексі законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 та діяв на час звільнення позивача з роботи.
Вказаним Законом викладено у новій редакції частину першу статті 47 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; третє речення частини першої статті 116 КЗпП України, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати; текст статті 117 КЗпП України; назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Так, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Згідно частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, перебіг строку для звернення працівника з позовом до суду для вирішення трудового спору щодо виплати середнього заробітку у разі порушення з вини роботодавця строків, визначених статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум, починається від дня письмового повідомлення працівника у день виплати про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову через пропуск позивачем строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Оскільки остаточний розрахунок з позивачем здійснено 29.07.2025, колегія суддів вважає, що строк для звернення до суду з цим позовом позивачем не пропущений та порушене право позивача на своєчасне одержання від роботодавця усіх сум, що належать йому при звільненні, підлягає судовому захисту. 
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
У пунктах 32-34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25) зазначено, що «передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
По справі встановлено, що згідно наказу від 04.03.2025 № TER_2025_Poltava_2429 ОСОБА_1 було відряджено до м. Київ терміном з 11.03.2025 по 27.03.2025 для відвідування тренінгу з виплатою добових в сумі 13 000 грн за рахунок Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні. 
З наказом № TER_2025_Poltava_2429 від 25.04.2025 щодо суми добових на службове відрядження ОСОБА_1 , який було видано майже через місяць після повернення позивача з відрядження, він ознайомлений не був. 
Відповідно до частин першої, другої статті 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.
Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.
Згідно пункту 15 розділу I, пункту 4 розділу II Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362) та підпункту «а» підпункту 170.9.1 пункту 170.9 статті 170 Податкового кодексу України добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням) є окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження.
Сума добових визначається в разі відрядження: у межах України та країн, в`їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами.
Матеріали справи не містять доказів щодо підстав зменшення добових витрат позивача у зв`язку з окремою оплатою вартості харчування або безоплатного забезпечення харчуванням організаторами навчання, тому доводи представника відповідача, що позивач ОСОБА_1 не мав права на відшкодування добових у сумі 3 300 грн, а виплата йому цих коштів 29.07.2025 є добровільною виплатою без юридичних зобов`язань відхиляються апеляційним судом, як безпідставні. 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)). 
Належними та допустимими доказами у справі встановлено факт невиплати позивачеві при звільненні суми добових на службове відрядження та проведення з ним остаточного розрахунку 29.07.2025, відсутності обставин, що виключають відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні, що є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця - 3 300 грн, період прострочення виплати такої заборгованості та розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні - 198 227,61 грн, колегія суддів вважає, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не є співмірною із розміром ймовірних майнових втрат позивача у зв`язку з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, тому колегія суддів зменшує суму стягнення до 3 000 грн. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дроменко Людмили Василівни задовольнити частково.
Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 09 грудня 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Відокремленого підрозділу Міжнародної Федерації Handicap в Україні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 3 000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя        С. Б. Бутенко

Судді          О. І. Обідіна

О. В. Чумак