ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року
м. Київ
справа № 953/12944/21
провадження № 61-10016св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізична особа - підприємець ОСОБА_4 , фізична особа - підприємець ОСОБА_5 , фізична особа - підприємець ОСОБА_6 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-Групп»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Харківській області (філія Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ) територіальний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ № 6341,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Вилков Сергій Валентинович, на постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2025 року у складі колегії суддів Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4 ), ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравтотрейд-Групп» (далі - ТОВ «Укравтотрейд-Групп»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Харківській області (філія Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ) територіальний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ № 6341 (далі - РСЦ ГСЦ МВС у Харківській області (філія ГСЦ МВС) ТСЦ МВС № 6341).
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки Toyota, Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 .
У вересні 2020 року позивачка передала зазначений автомобіль у тимчасове платне користування ФОП ОСОБА_4 відповідно до договору найму (оренди) транспортного засобу строком на 1 рік, умови якого передбачали, зокрема, право наймача передавати автомобіль третім особам на умовах прокату на підставі відповідного договору.
Зазначала, що надалі спірний автомобіль за низкою правочинів передано у наступний прокат ОСОБА_2 , який на підставі фіктивних документів, зокрема договору комісії від 09 листопада 2020 року, укладеного між ТОВ «Укравтотрейд-Групп» та позивачкою в особі ОСОБА_7 за підробленою довіреністю, а також договору купівлі-продажу від 09 листопада 2020 року, укладеного між ТОВ «Укравтотрейд-Групп» та ОСОБА_2 , набув у власність спірний автомобіль.
Надалі ОСОБА_2 відчужив автомобіль ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2020 року.
У грудні 2020 року за заявою позивачки про вчинення злочину до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ознаками частини третьої статті 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 
У січні 2021 року за заявою позивачки про вчинення злочину до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за статтею 356 КК України.
Зазначала, що не уповноважувала будь-яких осіб на укладення договорів комісії та зняття спірного транспортного засобу з обліку. У межах досудового розслідування проведено почеркознавчу експертизу та з`ясовано, що підпис у договорі комісії від 09 листопада 2020 року вчинений не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Вважала, що зазначені обставини свідчать про вибуття спірного автомобіля з її володіння поза її волею, що зумовило звернення до суду з цим позовом.
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд:
визнати за нею право власності на транспортний засіб марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 ;
визнати недійсним договір найму (оренди) транспортного засобу від 03 вересня 2020 року № 2887/03.09.2020, укладений між ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_4 ;
визнати недійсним договір найму (оренди) транспортного засобу від 02 листопада 2020 року № 2887/02.11.2020, укладений між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 ; 
визнати недійсним договір комісії від 09 листопада 2020 року № 7849/20/005775, укладений між ТОВ «Укравтотрейд-Групп» та ОСОБА_1 ;
визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 09 листопада 2020 року № 78/20/005775, укладений між ТОВ «Укравтотрейд-Групп» та ОСОБА_2 ;
витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Київський районний суд міста Харкова рішенням від 08 травня 2024 року (у складі судді Єфіменко Н. В.) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль вибув з фактичного володіння позивача за її волею, оскільки переданий відповідачу за договором найму (оренди) транспортного засобу.
Оскільки останній набувач спірного автомобіля набув право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу, і майно не є таким, що вибуло з володіння позивача поза її волею, тому автомобіль не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову, водночас належним способом захисту є вимога про відшкодування збитків, заявлена до особи, яка не повернула річ.
Місцевий суд також виснував, що решта заявлених позовних вимог про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на автомобіль є неефективним способом захисту.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фадєєв О. П., оскаржила його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі позивачка зазначала, що передання нею спірного автомобіля у тимчасове користування не може свідчити про вибуття майна з її володіння за її волею, оскільки вона не відмовлялася від права власності на нього.
Вважала, що посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20, є нерелевантними до обставин цієї справи.
Харківський апеляційний суд постановою від 04 липня 2025 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 травня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Витребував від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 28 375,00 грн. 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спірний автомобіль вибув з володіння позивачки поза її волею, про що свідчить те, що ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_7 на продаж спірного автомобіля на підставі договору комісії від 09 листопада 2020 року, відповідно до якого в її інтересах діяв ОСОБА_7 , а також доведений факт незаконного заволодіння ОСОБА_2 спірним транспортним засобом, що преюдиційно встановлено вироком Київського районного суду м. Харкова від 18 червня 2024 року у справі № 953/818/23.
Зазначив, що суд першої інстанції застосував нерелевантні висновки Верховного Суду щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільного передання автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. 
Дійшов висновку, що за обставин цієї справи не можна вважати, що під час передання спірного автомобіля на підставі договору оренди (найму) ФОП ОСОБА_4 на позивачку має покладатися ризик неможливості повернення автомобіля від орендаря внаслідок його викрадення, за який вона та особа, якій вона тимчасово передала спірний автомобіль в оренду, - не відповідають. Такий тягар відповідальності власника є непропорційним меті забезпечення правової визначеності у цивільному обороті та є надмірним, оскільки позбавляє власника ефективного та законного способу захисту порушеного права.
Апеляційний суд також зазначив, що відповідач ОСОБА_3 не проявив достатньої обачності та не звернув уваги, що продавець ОСОБА_2 відчужує йому спірний автомобіль через два дні після його придбання у свою власність, а ціна продажу становить лише 45 000,00 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для витребування від ОСОБА_3 спірного автомобіля на користь ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 частини першої статті 388 ЦК України.
В іншій частині заявлених вимог апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду, який правильно відмовив у їх задоволенні. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У серпні 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Вилков С. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20, постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 752/12738/16, від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19, від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19, від 15 січня 2025 року у справі № 208/5532/18. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував релевантну практику Верховного Суду щодо неможливості застосування механізму віндикації у випадку вибуття транспортного засобу з волі власника у користування наймачеві та подальше його відчуження третім особам.
Заявник посилається на сталу практику Верховного Суду у спірних правовідносинах, яку апеляційний суд не врахував під час розгляду справи, зокрема, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуття транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, у випадку передання майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передання володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Апеляційний суд не надав належної оцінки тому факту, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 з її волі на підставі укладеного з ФОП ОСОБА_4 договору найму (оренди), чого позивачка не заперечує. 
Посилання апеляційного суду на необачність ОСОБА_3 у контексті ціни спірного автомобіля у розмірі 45 000,00 грн за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2020 року, укладеним з ОСОБА_2 , не свідчать про недобросовісність покупця, оскільки ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 за придбання автомобіля грошові кошти у сумі 35 000,00 доларів США, що було здійснено через касу банку у територіальному відділенні сервісного центру МВС.
Зазначає, що обвинувальний вирок суду, яким ОСОБА_2 визнано винним у незаконному заволодінні спірним транспортним засобом, жодним чином не нівелює той факт, що позивачка свідомо передала автомобіль у користування третім особам, тобто майно вибуло з її володіння з власної волі. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував цивільну справу з Київського районного суду міста Харкова.
У серпні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 27 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що на підставі договору комісії від 26 серпня 2020 року ОСОБА_1 є власницею автомобіля марки Toyota, модель Land Cruiser 150 універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 . 
26 серпня 2020 року право власності на вказаний транспортний засіб зареєстроване за позивачкою, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 59-62, т. 1).
02 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір найму (оренди) транспортного засобу, за умовами якого позивачка передала ФОП ОСОБА_4 у тимчасове платне користування в найм (оренду) вказаний автомобіль, який за умовами договору може використовуватись ФОП ОСОБА_4 для здійснення особистих потреб, а також передаватися третім особам на умовах прокату на підставі відповідного договору. Використання автомобіля можливе на території України, за винятком Луганської та Донецької областей, зони проведення ООС, та за межами України, строком на 1 рік, з можливістю пролонгації (а. с. 64, 65, т. 1).
ФОП ОСОБА_4 прийняв спірний транспортний засіб за актом приймання-передавання від 02 вересня 2020 року (а. с. 66, т. 1).
03 вересня 2020 року ФОП ОСОБА_4 на підставі договору № 2887/03.09.202 передав ФОП ОСОБА_6 у тимчасове платне користування (в найм / оренду) спірний автомобіль. За умовами договору автомобіль може використовуватись наймачем для здійснення особистих потреб, а також передаватись третім особам на умовах прокату на підставі відповідного договору. Використання автомобіля можливе на території України, за винятком Луганської та Донецької областей, зони проведення ООС, та за межами України, строком на 1 рік до 01 вересня 2021 року (а. с. 67, 68, т. 1).
На підставі довіреності від 07 вересня 2020 року ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_7 та / або ОСОБА_9 на представництво своїх інтересів у державних установах та організаціях (митниці, державній фіскальній службі та інших), органах автоінспекції, територіальних сервісних центрах МВС, центрах надання адміністративних послуг, керувати належним транспортним засобом, у відповідних підрозділах митної служби, державній прикордонній службі України, органах національної поліції, страхових компаніях, установах державної податкової служби, органах сертифікації та випробувань, лабораторіях, органах внутрішніх справ МВС, магазинах торгівлі транспортними засобами, подавати та отримувати різні довідки, документи, заяви, сплачувати митні збори та в разі необхідності інші платежі, керувати автомобілем, проводити всі дії з питань розмитнення транспортного засобу, підписувати всі необхідні договори, декларацію на ввезення транспортного засобу індивідуального користування, оформлення митних документів, одержувати та здавати номерні знаки, отримати належні йому від продажу гроші та виконувати всі дії, пов`язані з цією довіреністю (а. с. 101, т. 1).
На підставі договору найму (оренди) транспортного засобу від 02 листопада 2020 року № 2887/02.11.2020 ФОП ОСОБА_4 передав ФОП ОСОБА_5 у тимчасове платне користування (в найм / оренду) спірний автомобіль, який може використовуватись для здійснення особистих потреб, а також передаватися третім особам на умовах прокату на підставі відповідного договору. Використання автомобіля можливе на території України, за винятком Луганської та Донецької областей, зони проведення ООС, та за межами України, строком на 30 діб до 02 грудня 2020 року (а. с. 69-74, т. 1).
07 листопада 2020 року ФОП ОСОБА_5 на підставі договору прокату автомобіля № 894 передав ОСОБА_2 спірний автомобіль на строк до 14 год 00 хв 09 листопада 2020 року, за умовами якого автомобіль може використовуватись наймачем для задоволення побутових невиробничих потреб для пересування по автомобільних дорогах загального користування (а. с. 82-88, т. 1).
09 листопада 2020 року між ТОВ «Укравтотрейд-Групп» (комісіонер) та ОСОБА_1 (комітент), в інтересах якої діє ОСОБА_7 на підставі документа від 07 вересня 2020 року № НМВ 160572, укладено договір комісії від № 7849/20/005775, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один / або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , зареєстрований 26 серпня 2020 року (а. с. 93, т. 1).
На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 листопада 2020 року № 7849/20/005775 ТОВ «Укравтотрейд-Групп» продало ОСОБА_2 спірний автомобіль за ціною 10 000,00 грн. Передання транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору, покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу, сторони не мають майнових претензій одна до одної з моменту підписання цього договору (а. с. 94, т. 1).
17 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2020/2345690, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 продав ФОП ОСОБА_3 автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію від 15 грудня 2020 року № НОМЕР_5 (а. с. 96, т. 1).
Відповідно до листа від 22 грудня 2020 року № 31/20/1-2000, виданого ОСОБА_1 РСЦ ГСЦ МВС у Харківській області (філія ГСЦ МВС) ТСЦ МВС № 6341, автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 : 
26 серпня 2020 року зареєстровано під номерним знаком НОМЕР_3 за ОСОБА_1 , технічний паспорт НОМЕР_2 ; 
15 грудня 2020 року зареєстровано під номерним знаком НОМЕР_4 за ОСОБА_2 , технічний паспорт НОМЕР_5 ; 
17 грудня 2020 року зареєстровано під номерним знаком НОМЕР_6 за ОСОБА_3 , технічний паспорт НОМЕР_7 (а. с. 63, т. 1).
23 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Харківської місцевої прокуратури № 2 із заявою про оголошення належного їй автомобіля марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , у розшук у зв`язку з заволодінням ним невстановленою особою внаслідок шахрайських дій.
23 грудня 2020 року в ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження № 42020221080000367 за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 .
Відповідно до висновку експерта від 25 лютого 2021 року № 1209, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за кримінальним провадженням № 42020221080000367, підпис від імені  ОСОБА_1 у договорі комісії від 09 листопада 2020 року № 7849/20/005775, розташований на зворотній стороні документа у графі «комітент ОСОБА_1 », виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а. с. 102-107, т. 1).
Згідно з висновком експерта від 06 травня 2021 року № СЕ-19/121-21/9702-АВ ринкова вартість спірного автомобіля марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , на момент вчинення кримінального правопорушення станом на 21 грудня 2020 року становить 1 169 890,00 грн (а. с. 108, т. 1).
26 травня 2021 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 (а. с. 111, 112, т. 1). 
Апеляційний суд установив, що Київський районний суд м. Харкова вироком від 18 червня 2024 року, який набрав законної сили 19 липня 2024 року, у справі № 953/818/23 ОСОБА_2 визнав винуватим у вчинені злочину, передбаченого частиною третьою статті 289 КК України. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що заявник не погоджується із постановою апеляційного суду та наводить обґрунтування щодо її незаконності в частині задоволеної позовної вимоги про витребування майна. Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності постанови апеляційного суду в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог, а тому в цій частині оскаржувана постанова в касаційному порядку не переглядається.
Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону не відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:
«де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;
«де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Зазначене тлумачення змісту частини першої статті 388 ЦК України є сталим у судовій практиці, зокрема, Верховного Суду.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то, за загальним правилом, вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно, фактичне передання транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.
У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Зазначене вище дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуття транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передання володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.
Власник речі, у спірних правовідносинах - транспортного засобу, повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами статті 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23), від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22), постановах Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19, від 15 січня 2025 року у справі № 208/5532/18, на неврахування апеляційним судом яких посилається заявник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження.
У справі, яка переглядається, установлено, що 02 вересня 2020 року ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідченого договору найму (оренди) транспортного засобу передала ФОП ОСОБА_4 у тимчасове платне користування належний їй автомобіль марки Toyota, модель Land Cruiser 150, універсал-В, 2018 року випуску, колір сірий, номер кузова НОМЕР_1 , строком на 1 рік, з можливістю пролонгації. 
ФОП ОСОБА_4 прийняв спірний транспортний засіб за актом приймання-передавання від 02 вересня 2020 року. 
Надалі спірний автомобіль за низкою правочинів передано у наступний прокат ОСОБА_2 , який на підставі підроблених документів, що установлено обвинувальним вироком Київського районного суд у м. Харкова від 18 червня 2024 року у справі № 953/818/23 (набрав законної сили 19 липня 2024 року), набув у власність спірний автомобіль та відчужив його відповідачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 07 грудня 2020 року.
Отже, з огляду на встановлені у цій справі обставини добровільного передання позивачкою належного їй транспортного засобуФОП ОСОБА_4 , а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна суд апеляційної інстанції усупереч вказаним вище вимогам закону не звернув уваги на те, що спірний автомобіль вибув із володіння ОСОБА_1 з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки в цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України.
Колегія суддів зазначає, що за змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Суд апеляційної інстанції не встановив, а позивачка не посилалась на те, що ОСОБА_3 , який придбав автомобіль за оплатним договором, вчиненим у територіальному відділенні сервісного центру МВС, знав чи міг знати про наявність будь-яких перешкод для його вчинення, чи міг допускати можливість настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 не підписувала та не уповноважувала будь-яких осіб на укладення з ТОВ «Укравтотрейд-Групп» договору комісії від 09 листопада 2020 року, не спростовує той факт, що первісне вибуття спірного автомобіля з володіння позивачки до ФОП ОСОБА_4 відбулося з її волі, чого ОСОБА_1 не заперечує.
Не врахував висновки Верховного Суду, на які, зокрема, посилався відповідач у своїх запереченнях проти позову та у відзиві на апеляційну скаргу, що у разі, коли воля на передання володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. 
Суд апеляційної інстанції жодним чином не мотивував свої висновки про помилковість врахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача у випадку добровільного передання автомобіля у тимчасове користування, викладених, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20, які є релевантними до спірних правовідносин.
Крім того, в іншій постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 викладено аналогічний за змістом висновок про те, що передання власником у користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
Також колегія суддів зазначає, що, врахувавши вирок Київського районного суд м. Харкова від 18 червня 2024 року у справі № 953/818/23, відповідно до якого особою, винною у незаконному заволодінні спірним транспортним засобом, визнано ОСОБА_2 , судове рішення апеляційного суду про задоволення позовної вимоги про витребування спірного автомобіля у добросовісного набувача ОСОБА_3 покладає на останнього надмірний тягар, що не відповідає критеріям захисту основоположних прав відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, апеляційний суд неправильно застосував наведені вище норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому його висновок про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірного автомобіля та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позову є помилковим.
Суд першої інстанції, застосувавши релевантну практику Верховного Суду у спірних правовідносинах, обґрунтовано вважав, що оскільки останній набувач спірного автомобіля набув право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу, і майно не є таким, що вибуло з володіння позивачки поза її волею, тому автомобіль не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову. ОСОБА_1 не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування і володіння.
Отже, в цій справі Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість наведених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Оскільки Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що висновки місцевого суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про витребування ґрунтуються на всебічному, повному дослідженні усіх обставин справи та оцінці доказів у їх сукупності і взаємозв`язку, постанову апеляційного суду в цій частині необхідно скасувати із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції, з урахуванням меж та доводів касаційної скарги, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовної вимоги про витребування і залишає в силі в цій частині судове рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 413 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на межі та доводи касаційної скарги Верховний Суд переглядав постанову суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовної вимоги про витребування автомобіля.
Ураховуючи положення пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору, який підлягав сплаті на час подання позову за вимогу майнового характеру (витребування майна вартістю 1 169 890,00 грн) становить 11 350,00 грн (2 270,00 грн х 5).
ОСОБА_3 подав касаційну скаргу до Верховного Суду в електронній формі через підсистему «Електронний суд», тому з урахуванням частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір»  за розгляд справи в суді касаційної інстанції підлягав сплаті судовий збір у розмірі 18 160,00 грн (11 350,00 грн х 200 % х 0,8).
Відповідно до квитанції від 01 серпня 2025 року ОСОБА_3 за подання касаційної скарги на постанову апеляційного суду сплатив судовий збір у розмірі 18 160,00 грн.
Зважаючи на те, що за результатом касаційного перегляду постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про витребування автомобіля підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині - залишенню в силі, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції у розмірі 18 160,00 грн підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача ОСОБА_3 .
Оскільки суд апеляційної інстанції розподілив судові витрати пропорційно до задоволеної позовної вимоги про витребування автомобіля, враховуючи результат касаційного перегляду та необхідність здійснення нового розподілу судових витрат, постанова апеляційного суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Вилков Сергій Валентинович, задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги про витребування транспортного засобу скасувати, рішення Київського районного суду міста Харкова від 08 травня 2024 року в цій частині залишити в силі.
Постанову Харківського апеляційного суду від 04 липня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 18 160 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят) гривень судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий І. М. Фаловська
Судді В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Пророк
В. В. Сердюк