Номер провадження: 22-ц/813/4675/25 
Справа № 522/24478/23-Е
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єгоров Олександр Сергійович
на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди, що виникла з безпідставного користування майном у сумі 1 453 452 грн

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди, що виникла з безпідставного користування майном у сумі 1 453 452,00 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинок у АДРЕСА_1 , набутого на підставі договорів купівлі-продажу по 1/2 частини будинку, укладених між КС «Кредитінвест» та ОСОБА_1 30.05.2017 № 1382 та № 1385.
ОСОБА_2 намагалась оскаржити набуття позивачем права власності на зазначений будинок, проте постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 у справі № 522/5768/19 їй було відмовлено у цьому.
Відповідно до довідки № М1-120409-ф/л від 24.05.2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14.08.2017.
05.10.2017 ОСОБА_1 звернулось до суду з позовною заявою про виселення гр. ОСОБА_2 із спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 . 29.08.2022 рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/19546/17 про виселення ОСОБА_2 набрало законної сили. Зазначене рішення підтверджує встановлений преюдиційний факт безпідставного користування відповідачкою майном позивача.
В свою чергу зазначене майно всупереч чинного законодавства та волевиявлення Власника ( ОСОБА_1 ) використовується в тому числі в комерційних цілях- шляхом його передання в оренду, що підтверджується договором оренди укладеним між відповідачами. У зв`язку із вищезазначеним просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 упущену вигоду, що виникла з безпідставного користування майном у розмірі 1 453 452,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеса від 04 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди, що виникла з безпідставного користування майном у сумі 1 453 452,00 грн — відмовлено.

Рішення суду, вмотивовано тим, що позивачем не обґрунтовано та не доведено підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від здачі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в оренду за 3003,0 грн за добу та доказів перешкоджання відповідачами в отриманні прибутку від здачі майна в оренду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єгоров О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просять рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.02.2025 року у справі № 522/24478/23-Е скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 упущену вигоду в розмірі 1453452,00 грн. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 37024, 00 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку сторони скаржників, суд першої інстанції надав помилкову правову оцінку, договору найму від 11.10.2016 року, укладеному між Відповідачами, що безпосередньо відноситься до їх протиправної поведінки, зауважується, що закінчення договору найму, як і його нікчемність, жодним чином не впливає на протиправну поведінку ОСОБА_3 оскільки не зважаючи на вищезазначені факти, ОСОБА_3 у 2023-му році стверджує, що начебто орендує у ОСОБА_2 майно належне Позивачу, саме на підставі цього договору. Зазначене підтверджується актами державного виконавця, які наявні в матеріалах справи.
Додаткового звертається увага на те, що Відповідачі (подаючи один на одного фіктивний позов в суд) намагались визнати нікчемний договір дійсним у справі №522/7614/23, проте 19.12.2024 року їм було відмовлено, зазначене на думку сторони скаржників свідчать про протиправну поведінку Відповідачів, що призвела до збитків Позивача.
Крім того, в скарзі зазначається, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку чи свідомо проігнорував, що Позивачем не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від здачі житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 в оренду за 3003,00 грн за добу, оскільки зазначене підтверджується експертним дослідження розміру орендної плати від ТОВ «КДМ ДЕВЕЛОПМЕНТ на 53-х аркушах (далі - Експертне дослідження), яке надано разом з позовною заявою.
Наголошується, що Позивач з дня отримання права власності мав намір здавати належне йому майно в оренду, для отримання грошових коштів, але під час реалізації цього права зіткнулась з протиправними діями Відповідачів, щодо перешкоджання Позивачу користуватись належним їй майном. Окрім того, ОСОБА_4 сам стверджує (в тому числі на момент звернення Позивача до суду), а ОСОБА_2 не заперечує, що перебуває у будинку Позивача на підставі договору оренди від 11.10.2016 року, хоча зазначений договір оренди фіктивний та нікчемний, але Відповідачі безуспішно намагаються запевнити усі державні органи у його дійсності.
Стороною скаржників, акцентується увага, в тому числі наступне вбачається і з позиції Відповідачів, на тому, що ОСОБА_2 отримує орендну плату від ОСОБА_4 починаючи з 11.10.2016 року, у тому числі після вступу рішення про виселення Відповідача по справі №522/19546/17 у законну силу з 29.08.2022 року. Починаючи з 29.08.2022 року, жодних грошових коштів Позивач не отримав ані з ОСОБА_4 , ані з ОСОБА_2 будь-яких договорів не укладав, а з іншими особами не має можливості укласти через протиправні дії Відповідачів, що були зазначені вище.
Також, в скарзі зауважується, що 05.10.2017 року Позивач звернулась до суду із позовною заявою про виселення гр. ОСОБА_5 з будинку за адресом АДРЕСА_1 , 29.08.2022 року рішення про виселення ОСОБА_5 по справі №522/19546/17 набрало законної сили. Зазначене рішення підтверджує встановлений преюдиційний факт безпідставного користування ОСОБА_2 майном позивача. Для більш ефективного безпідставного користування ОСОБА_2 , не зважаючи на наявну іпотеку, «задньою датою» було укладено вищезазначений нікчемний договір з ОСОБА_3 .
Підсумовуючи викладене в скарзі зазначається, що одинадцять разів у виконавчому провадженні здійснювалось виселення, в ході якого Відповідачі усіма засобами (у тому числі за допомогою охоронної фірмі «Зевс») перешкоджали виконанню рішення суду, що вступило в законну силу, про державним виконавцем був складений відповідний акт та звернення до поліції. Отже, жодним чином неможливо заперечувати вину Відповідачів, та стверджувати, що Позивач, як кредитор, не здійснив достатньо заходів, для виселення сторонніх осіб із належному їй житлового будинку, загальною площею 315.0 кв.м.. що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 . для подальшого користування. Дії Відповідачів є протиправними збитки реальними та доведеними, причинний зв`язок очевидний та не оспорюваний, а вина осіб, що заподіяла збитки є такою ж несумнівною, як численні спроби Позивача здійснити усі можливі дії для відновлення порушеного права. Наголошується, що у зв`язку із вищезазначеним безпідставним користуванням Відповідачами житловим будинком, загальною площею 315,0 кв.м., що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 що належить Позивачу — Позивач жодним чином не може здати житловий будинок в оренду до якого він не має доступу та укласти акт приймання-передачі об`єкта оренди.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

В судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_1 адвокат Голоденко Л.О. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити в повному обсязі.
Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників які не з`явились.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником житлового будинок у АДРЕСА_1 , набутого на підставі договорів купівлі-продажу по 1/2 частини будинку, укладених між КС «Кредитінвест» та ОСОБА_1 30.05.2017 № 1382 та № 1385. Договір купівлі-продажу від 30.05.2017 № 1382 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 1382. Зазначений договір був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.05.2017 за № 20677069. Договір купівлі-продажу від 30.05.2017 № 1385 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 1385. Зазначений договір був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.05.2017 за № 20677195. На момент укладання договорів купівлі продажу № 1388 та № 1391 від 30.05.2017, право власності кредитної спілки «Кредитінвест» на вказаний будинок виникло на підставі заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 29.12.2016 (справа №522/16614/15-ц). Отже, з метою виконання судового рішення був виданий виконавчий лист № 523/4508/17 від 18.05.2017 та здійснено продаж майна у порядку ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а кошти при продажу майна боржника були внесені покупцем за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби. Таким чином, ОСОБА_1 стала добросовісним набувачем житлового будинку АДРЕСА_1 , саме в силу ч. 2 ст. 388 ЦК України.
ОСОБА_2 намагалась оскаржити набуття позивачем права власності на зазначений будинок, проте постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 у справі № 522/5768/19 їй було відмовлено у цьому. За результатом розгляду зазначеної справи в задоволені позовної заяви про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 1382 від 30.05.2017, укладених між Кредитною спілкою «Кредитінвест» та ОСОБА_1 та № 1385 від 30.05.2017 відмовлено в повному обсязі.
Відповідно до довідки № М1-120409-ф/л від 24.05.2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14.08.2017.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2021 у справі № 522/19546/17, яке набрало законної сили, виселено ОСОБА_2 з житлового будинку у АДРЕСА_1 , заг. пл. 315 кв.м., житл. пл. 97,5 кв.м. Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_2 з житлового будинку у АДРЕСА_1 , заг. пл. 315 кв.м., житл. пл. 97,5 кв.м.
Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення упущеної вигоди в сумі 1 453 452,00 грн ОСОБА_1 зазначає про те, що ОСОБА_2 продовжує безпідставно користуватися належним позивачу нерухомим майном шляхом здачі його в оренду ОСОБА_3 . На підтвердження чого надано копію договору найму жилого приміщення від 11.10.2016, укладеного між відповідачами.
В обґрунтування визначення розміру упущеної вигоди позивач посилається на експертне дослідження розміру орендної плати житлового будинку заг. пл. 315 кв.м., житл. пл. 97,5 кв.м. у АДРЕСА_1 , виконане ТОВ «КДМ Девелопмент», згідно якого вартість орендної плати за добу складає 3 003,00 грн. Позивач зазначає, що з моменту прийняття рішення про звільнення відповідачкою житлового приміщення 29.08.2022 до дати подання цієї заяви (25.12.2023) минуло 484 дні. Отже розмір відшкодування за користування майном без належної правової підстави розраховується наступним чином 3 003,00 грн*484 дні =1 453 452,00 грн. В свою чергу зазначене майно всупереч чинного законодавства та волевиявленню Власника ( ОСОБА_1 ) використовується в тому числі в комерційних цілях- шляхом його передання в оренду, що підтверджується договором оренди, укладеним між відповідачами.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК Українивбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК Україниучасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
У пункті 8 частини другої статті 16ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до пункту 2 частини 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли в потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.
У постанові від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 Верховний Суд вказав, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника.
Колегія суддів зазначає, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, і яке виражається у понесених ним витратах, втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якби право позивача не було порушено.
Само по собі відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.
Виходячи із викладеного, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.
Окрім цього, доказуючи наявність упущеної вигоди, позивач має довести фактичне вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів.
Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував .
Упущеною вигодою, на спричинення якої вказує позивачка у цій справі, є упущений матеріальний прибуток, який вона б могла отримати від здачі в оренду будинку.
Разом з тим, особа, яка вказує, що у зв`язку із порушенням прав вона упустила вигоду, має довести, що при звичайних обставинах вона б отримала прибуток чи інші блага.

Отже, суд першої інстанції вірно зауважив, що позивачкою не обґрунтовано та не доведено підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від здачі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в оренду за 3003,00 грн за добу та доказів перешкоджання відповідачами в отриманні прибутку позивачем від здачі майна в оренду.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Отже, у контексті обставин цієї справи Позивачка не підтвердила існування реальної можливості отримання доходів від здачі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в оренду за 3003,00 грн за добу, перешкодою чому була протиправна поведінка відповідачів, що дає підстави для висновку про недотримання стандарту доведення.
Посилання на експертне дослідження розміру орендної плати від ТОВ “КДМ ДЕВЕЛОПМЕНТ”, яке було надано разом з позовною заявою, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не доводить реальної можливості отримання доходу. Сам по собі ринковий розмір орендної плати без підтвердження реальних спроб здати майно не свідчить про наявність збитків.

Так, під час розгляду справи, суд першої інстанції надавав оцінку доводам позивача та дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено та не обґрунтовано підстав для нарахування збитків у вигляді упущеної вигоди, не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від здачі житлового будинку.
Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єгоров Олександр Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький