Справа № 149/2312/25
Провадження № 22-ц/801/453/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року	Справа № 149/2312/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. від 03 грудня 2025 року (дата складання повного тексту судового рішення у справі відсутня),

встановив:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОНС» (далі – ТОВ «ФК АЙКОНС») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року в розмірі 8 490 грн 00 к., з яких: 2 000 грн 00 к. заборгованість за основною сумою боргу; 6 490 грн 00 к. заборгованість за процентами, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 29 травня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» (далі ТОВ «КУ «Європейська кредитна група») та  ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506, за умовами якого товариство зобов`язалося надати клієнту фінансовий кредит в розмірі 2 000 грн 00 к. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 30 днів, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. 
20 серпня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс груп» (далі ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп») укладено договір факторингу № 1-20/08/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» отримало право грошової вимоги відносно боржників ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року.
25 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» та ТОВ «ФК АЙКОНС» укладено договір про відступлення права вимоги № 1-25/08/2021, згідно з яким останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року, укладеним з ОСОБА_1 .
Відповідно до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги ТОВ «ФК АЙКОНС» отримало право вимоги до ОСОБА_1 в загальному розмірі 8 490 грн 00 к., з яких 2 000 грн 00 к. заборгованість за основною сумою боргу, 6 490 грн 00 к. заборгованість за процентами.
ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором. 
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК АЙКОНС» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року в розмірі 3 500 грн 00 к., а також 998 грн 60 к. у відшкодування судового збору та 3 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли кредитні відносини,  ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, свої зобов`язання щодо повернення коштів за кредитним договором в установлений договором строк не виконала, ТОВ «ФК АЙКОНС» отримало право вимоги на підставі договорів факторингу та відступлення права вимоги, тому, враховуючи презумпцію правомірності правочину та відсутність доказів визнання вказаних договорів недійсними, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості. Водночас, оскільки позивач не виконав вимогу суду щодо надання обґрунтованого розгорнутого розрахунку заборгованості та не довів належним чином правомірність нарахування процентів понад суму, передбачену графіком розрахунків (1 500 грн 00 к.), суд першої інстанції задовольнив вимоги лише в частині тіла кредиту та підтверджених договором сум. Також судом було зменшено розмір витрат на правничу допомогу з заявлених 10 500 грн 00 к. до 3 000 грн 00 к., вважаючи таку суму співмірною зі складністю справи, тому що вона стосувалася одного кредитного договору, обсяг досліджених доказів був невеликим, а в такій категорії правовідносин наявна усталена судова практика.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору та отримання коштів. Зокрема у матеріалах справи відсутні первинні банківські документи кредитора, а надана виписка по рахунку містить суперечливі дані щодо платіжних операторів LiqPay та Platon. Крім того позивачем не доведено процес ідентифікації через SMS-код та не надано технічних лог-файлів, що, згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», унеможливлює підтвердження її волевиявлення. Зазначала, що матеріали справи не містять доказів оплати за право вимоги у ланцюгу правонаступництва, а також доказів наявності у ТОВ «ФК АЙКОНС» статусу фінансової установи чи реєстрації в реєстрі колекторських компаній НБУ. Крім того вказувала, що стягнення витрат на правничу допомогу є безпідставним, тому що адвокат Пархомчук С. В. є власником (бенефіціаром) ТОВ «ФК АЙКОНС», що класифікує ці витрати як внутрішні витрати компанії, а не зовнішні послуги. До того ж, платіжні документи не містять посилання на номер конкретної судової справи.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом встановлено, що 29 травня 2020 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та  ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506, за умовами якого товариство зобов`язалося надати клієнту фінансовий кредит в розмірі 2 000 грн 00 к. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 30 днів, а клієнт зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. 
Відповідно до довідки про ідентифікацію, виданої ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», підписання кредитного договору ОСОБА_1 здійснила аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора – R67641.
ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» виконало свої зобов`язання за договором та перерахувало на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 000 грн 00 к., що підтверджується інформаційною довідкою № 2025-ПО/209 від 09 липня 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» (далі ТОВ «Платежі онлайн») та випискою по рахунку ОСОБА_1 в АТ «Приват Банк».
20 серпня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» укладено договір факторингу № 1-20/08/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» отримало право грошової вимоги відносно боржників ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року.
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 1-20/08/2021 ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» набуло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 в загальному розмірі 8 490 грн 00 к.
25 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» та ТОВ «ФК АЙКОНС» укладено договір про відступлення права вимоги № 1-25/08/2021, згідно з яким останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року, укладеним з ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу реєстру боржників до договору відступлення права вимоги ТОВ «ФК АЙКОНС» отримало право вимоги до ОСОБА_1 в загальному розмірі 8 490 грн 00 к., з яких 2 000 грн 00 к. заборгованість за основною сумою боргу, 6 490 грн 00 к. заборгованість за процентами.
З виписки з особового рахунку за кредитним договором № 3084312580/518506 видно, що заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК АЙКОНС» за цим договором складає 8 490 грн 00 к., з яких 2 000 грн 00 к заборгованість за основною сумою боргу; 6 490 грн 00 к. заборгованість за процентами.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Щодо відступлення права вимоги.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
20 серпня 2021 року між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» укладено договір факторингу № 1-20/08/21, відповідно до умов якого первісний кредитор за плату відступив новому кредитору належні йому права вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників. 
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 1-20/08/2021 ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» набуло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 за кредитним договором № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року в загальному розмірі 8 490 грн 00 к.
Платіжне доручення № 0 від 25 серпня 2021 року підтверджує здійснення оплати ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» на рахунок ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» за договором факторингу № 1-20/08/21 від 20 серпня 2021 року.
25 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» та ТОВ «ФК АЙКОНС» укладено договір про відступлення права вимоги № 1-25/08/2021, згідно з яким останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року, укладеним з ОСОБА_1 .
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги ТОВ «ФК АЙКОНС» отримало право вимоги до ОСОБА_1 в загальному розмірі 8 490 грн 00 к., з яких 2 000 грн 00 к. заборгованість за основною сумою боргу, 6 490 грн 00 к. заборгованість за процентами.
Факт здійснення оплати за відступлення права вимоги ТОВ «ФК АЙКОНС» підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 3169 від 25 серпня 2021 року, згідно з якою грошові кошти були перераховані на рахунок ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» як оплата за договором про відступлення права вимоги № 1-25/08/2021 від 25 серпня 2021 року.
Таким чином перелічені вище документи, які містять підписи сторін, підтверджують укладення договорів та перехід права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК АЙКОНС» у повному обсязі та на умовах, що існували на момент відступлення.
Апеляційний суд звертає також увагу, що згідно зі статтею 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, – на момент його виконання.
Жодних заперечень щодо зобов`язання зі сплати боргу ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», як і доказів про сплату цього боргу попередньому кредитору, чи принаймні вжиття заходів для такої сплати ОСОБА_1 не навела, відповідно решта правовідносин, які виникли з договорів факторингу та відступлення права вимоги, зокрема й їх оплата, стосуються лише їх сторін (ТОВ «КУ «Європейська кредитна група», ТОВ «ФК «Сіті фінанс груп» та ТОВ «ФК АЙКОНС») і не впливають на обсяг прав і обов`язків відповідачки.
Щодо доведеності укладання кредитного договору.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. 
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).
З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. 
Як видно з матеріалів справи кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, зареєстроване місце проживання.
ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подала заявку на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договору позики.
Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже підписанням договору про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року  ОСОБА_1 підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних вище дій, зокрема надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі номеру телефону та / або та електронної пошти для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.
З інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» (технічного оператора платіжних послуг) № 2025-ПО/209 від 09 липня 2025 року видно, що 29 травня 2020 року на сайті торговця EUROGROSHI.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» було успішно проведено транзакцію з видачі грошових коштів у сумі 2 000 грн 00 к. на платіжну картку № НОМЕР_1 .
Беручи до уваги повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» та довідку ТОВ «Платежі онлайн» № 2025-ПО/209 від 09 липня 2025 року, зміст яких узгоджується з випискою за рахунком відповідачки, судом встановлено: на виконання умов кредитного договору № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року ТОВ «КУ «Європейська кредитна група»» перерахувало на платіжну картку  ОСОБА_1  грошові кошти в сумі 2 000 грн 00 к.
Отже наявні у матеріалах справи докази підтверджують перерахування відповідачці коштів за договором позики.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 2 000 грн 00 к. є обґрунтованими.
Щодо стягнення процентів за користування кредитом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Укладаючи 29 травня 2020 року договір про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506 між сторонами було узгоджено наступні умови:
Пунктом 1.2 договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 27 червня 2020 року. Згідно додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року, загальна вартість кредиту становить 3 500 грн 00 к.
ОСОБА_1  не надала доказів погашення процентів за період користування кредитом з 29 травня 2020 року по 27 червня 2020 року, а тому розрахунок за цей період становить: 1 500 грн 00 к. (2 000 грн 00 к. х 2,5% х 30 днів). Отже ця сума підлягає стягненню в повному обсязі.
Водночас ТОВ «ФК АЙКОНС» заявлено до стягнення проценти, нараховані поза межами строку кредитування. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 виснувала, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо – можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу – позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже – і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Оскільки строк кредитування за договором про надання фінансового кредиту № 3084312580/518506 від 29 травня 2020 року, укладеним між ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та  ОСОБА_1 , визначено 30 днів, отже саме у цей період мають бути нараховані проценти за договором.
Отже висновок суду першої інстанції про стягнення основної суми боргу та процентів, нарахованих виключно в межах погодженого 30-денного строку кредитування є обґрунтованим та правильним.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведеності факту укладення кредитного договору, переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК АЙКОНС» та наявність підстав для стягнення заборгованості.
Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Проте  ОСОБА_1  не надала суду жодних доказів, які б спростовували факт реєстрації в інформаційній системі кредитора, використання одноразового ідентифікатора для підпису договору або факт зарахування коштів на її власний картковий рахунок. 
Будь яких доказів, які б спростували як укладення самого кредитного договору, так і отримання ОСОБА_1  коштів на картковий рахунок матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів і не спростовують факт виникнення кредитних зобов`язань.
Щодо судових витрат.
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу – це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено: укладений між ТОВ «ФК АЙКОНС» та адвокатом Пархомчуком С. В. договір про надання правничої допомоги № 16/06/2025 від 16 червня 2025 року, акт про отримання правової допомоги від 20 серпня 2025 року, рахунок та платіжну інструкцію кредитного переказу.
З наданих документів встановлено, що розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги становив 10 500 грн 00 к.
При вирішенні питання щодо визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), наявність усталеної судової практики у подібних кредитних спорах, часткове задоволення позову, заперечення відповідачки щодо розміру витрат та прийшов до правильного висновку про зменшення суми відшкодування, стягнувши з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000 грн 00 к., який буде відповідати критерію розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги про те, що статус адвоката Пархомчука С. В. як бенефіціара позивача нібито виключає можливість стягнення витрат, є безпідставними, тому що чинне законодавство не містить заборони щодо надання професійної правничої допомоги на підставі договору адвокатом, який є засновником (учасником) відповідної юридичної особи.
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук