532/2401/25 
2/532/123/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026 р.  м. Кобеляки 

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:
судді - Омельченко І.І.,
з участю секретаря судового засідання - Логвиненко А.В.,
учасники справи:
позивач - ТОВ «Діджи Фінанс»,
представник позивача - Романенко М.Е.,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,  

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява обґрунтована тим, що 15.04.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 103097734 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, на підставі якого на картковий рахунок відповідача було перераховано кошти в розмірі 15000,00 гривень. Відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором, не повертає кредитні кошти, не сплачує проценти, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 67125,00 гривень, з яких: 15000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 50625,00 гривень - заборгованість за відсотками, 1500,00 - гривень заборгованість за комісією. 
29.07.2021 року ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитним договором № 103097734 від 15.04.2021 року, де боржником є ОСОБА_1 .
Таким чином, представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» прохав суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 103097734 від 15.04.2021 року в розмірі 67125,00 гривень та судовий збір у розмірі 2422,40 гривень.
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 09 жовтня 2025 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.42-43).
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 05 березня 2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Громадської організації «Слуга народу» Туманова Сергія Геннадійовича про залучення Громадської організації «Слуга народу» в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (а.с.133-135).
18 листопада 2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких прохав відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати наслідки спливу строку позовної давності з огляду на наступне. 
Так, 15.04.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 103097734. Однак під час укладення кредитного договору відповідач не був належним чином ознайомлений з повними умовами договору, зокрема, щодо розміру відсоткової ставки, комісій та порядку нарахування платежів. Банк зобов`язаний довести, що умови були доступні, зрозумілі та клієнт усвідомлював наслідки їх прийняття. 
Крім того, позивачем не надано будь-яких первинних документів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів (виписки за картковими рахунками, меморіальні ордери, платіжні доручення, розрахункові чеки тощо). Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості, її розмір та період, за який треба розраховувати розмір заборгованості. При цьому, заявлені позивачем суми як «прострочена заборгованість» та «комісія» не підтверджені належними доказами та не відповідають вимогам законодавства, оскільки після закінчення строку кредитного договору кредитор не має права продовжувати нарахування відсотків та штрафів.
Також позивачем не надано жодних доказів направлення або отримання відповідачем вимоги про повернення кредиту. Відсутні достатні та обґрунтовані підстави вважати, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за спірним кредитним договором. Це свідчить про недоведеність позивачем порушення його майнових прав, а відтак і наявності в нього права на подання цього позову. Позов подано в 2025 році, тобто після спливу строку позовної давності, так як перебіг позовної давності розпочався 15.04.2021 року та сплив 15.04.2024 року. 
10 грудня 2025 року представник ТОВ «Діджи Фінанс» Романенко М.Е. подав додаткові пояснення, в яких зазначив, що пояснення відповідача є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідач ОСОБА_1 визнає факт укладення кредитного договору з первісним кредитором. На виконання умов договору про споживчий кредит № 103097734 від 15.04.2021 року ТОВ «Мілоан» перерахувало відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 15000,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 26777573 від 15.04.2021 року, яке є належним та допустимим доказом в справі. 
ТОВ «Мілоан» - це фінансова установа, а не банківська, яка не має права відкривати рахунки, а лише ініціює переказ кредитних коштів на наданий позичальником рахунок. Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо в первісного кредитора, в зв`язку з чим ТОВ «Діджи Фінанс» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів (касовими та меморіальними), які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, оскільки такі документи є банківською таємницею.
Відповідач мав час на роздуми або перевірку умов перед укладанням кредитного договору. Він був належним чином проінформованим, а умови були прозорими та зрозумілими, включаючи інформацію про процентну ставку, комісію та інші фінансові аспекти. Умови та особливості застосування типу процентної ставки визначені в пунктах 2.2, 2.3 Договору. Відповідач не повернув вчасно кредит, а тому відбулася автопролонгація, яка не може перевищувати 60 днів згідно пункту 2.3.1.2 кредитного договору. Крім того, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавцю встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
При цьому, за весь період перебування права вимоги за спірним кредитним договором у ТОВ «Діджи Фінанс» останній не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до позичальника, а тому ТОВ «Діджи Фінанс» лише просить суд стягнути з відповідача ту заборгованість, яка була нарахована первісним кредитором.
Позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, оскільки в період строку кредитування вже діяло як «карантинне», так і «воєнне» призупинення строків позовної давності, а тому ТОВ «Діджи Фінанс» може заявляти вимоги до відповідача про стягнення заборгованості.
24 лютого 2026 року від відповідача ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що платіжне доручення не може бути прийняте судом в якості доказу перерахування первісним кредитором ТОВ «Мілоан» коштів у сумі 15000,00 гривень, оскільки не містить обов`язкових реквізитів платіжного первинного документа, зокрема, будь-яких відміток про виконання даного платіжного доручення установою банку або іншою уповноваженою особою. Відтак позивачем не доведено виникнення у ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і комісії.
Відповідач не підписував паспорта споживача, відсутні його підписи в графіку платежів до паспорта споживчого кредиту. Також відсутній детальний розрахунок процентів, а саме: не зазначено період нарахування, не визначено кількість днів, не наведено формулу обчислення. Заявлена позивачем сума процентів більш ніж у 5 разів перевищує тіло кредиту. 
Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» Романенко М.Е. прохав проводити судове засідання за його відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі
Відповідач ОСОБА_1 прохав розглянути справу в його відсутність. 
Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що 15 квітня 2021 року між ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) на підставі анкети-заяви було укладено договір про споживчий кредит № 103097734 (індивідуальна частина).
Пунктом 1.1 Договору передбачено, що кредитодаець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений у п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника (а.с.8,20-23).
За умовами кредитного договору, ТОВ «Мілоан» надає ОСОБА_1 кредит у розмірі 15000,00 гривень (п. 1.2 Договору) строком на 30 днів (п. 1.3 Договору) до 15.05.2021 року (п. 1.4 Договору) зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5625,00 гривень (п.п. 1.5.2 п. 1.5 Договору), які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредиту, та комісії за надання кредиту в розмірі 1500,00 гривень, яка нараховується за ставкою 10 відсотків від суми кредиту одноразово (п.п. 1.5.1 п. 1.5 Договору). 
Цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» (п. 6.1 Договору).
Згідно п. 6.2 Договору, розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору(офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток або в SMS-повідомленні; з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству.
Укладення ТОВ «Мілоан» кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню ТОВ «Мілоан» ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки (п. 6.4 Договору). Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5 Договору).
Згідно п. 7.1 Договору, цей договір, що складається з Правил та індивідуальної частини (з додатками № 1 та № 2) набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту.
Судом установлено, що в підсистемі «Електронний суд» наявна копія договору про споживчий кредит № 103097734 від 15.04.2021 року, підписаного відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором U68042, який розташований у верхньому лівому куті договору. Крім того, представник позивача надав суду скріншот першої сторінки договору, на якій міститься вказаний одновазовий ідентифікатор (а.с.78).
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).
Закон України «Про електронну комерцію» встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Положеннями ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Нормами частин 3, 6, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). 
Згідно ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Суд, установивши, що без ідентифікації відповідача ОСОБА_1 в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора для прийняття пропозиції укласти кредитний договір та його акцептування в електронній формі шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що надсилається позичальнику через зазначені ним засоби комунікації, вважає, що кредитний договір № 103097734 від 15.04.2021 року не був би укладений. 
При цьому, суд бере до уваги, що відповідач не заперечував факт укладення спірного кредитного договору. Однак він стверджував про відсутність його підписів у Графіку платежів та Паспорті споживчого кредиту. Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, оскільки за змістом пунктів 6.3 та 7.1 Договору, Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту є частиною електронного кредитного договору № 103097734 від 15.04.2021 року, а тому вони теж підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Укладення кредитного договору в запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача та, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», він вважаються таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року в справі № 234/8084/20, від 14 червня 2022 року в справі № 757/40395/20-ц.
Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Підписавши договір про споживчий кредит № 103097734 від 15.04.2021 року, невід`ємними складовими якого є Графік платежів та Паспорт споживчого кредиту, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, ОСОБА_1 засвідчив, що він погодився на отримання грошових коштів у кредит саме на умовах, що визначені в договорі. Сторони узгодили всі істотні умови надання грошових коштів у кредит, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.
Приймаючи пропозицію товариства про укладення кредитного договору, відповідач також погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами (в т.ч. правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 6.3 Договору).
Встановивши, що в кредитному договорі визначено основні істотні умови, в тому числі, розмір процентів, умови кредитування, умови щодо наслідків у разі неповернення коштів, поняття пролонгації, підстави та наслідки її застосування, ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, оцінивши, що умови кредитного договору відповідають положенням ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідач не скористався своїм правом на відмову від договору про споживчий кредит відповідно до статті 15 Закону України «Про споживче кредитування».
Тому суд вважає неспроможними доводи відповідача про те, що він не був належним чином ознайомлений з повними умовами договору під час його укладення.
Щодо перерахування кредитних коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Згідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер.
Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку (пункт 4 статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
З урахуванням наведеного вище, наявна в матеріалах справи копія платіжного доручення № 26777573 від 15.04.2021 року (а.с.26) про перерахування на рахунок ОСОБА_1 коштів у сумі 15000,00 гривень є належним та допустимим доказом на підтвердження ініціювання здійснення переказу грошових коштів ТОВ «Мілоан» відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит № 103097734.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що виписка за картковим рахунком є належним доказом щодо підтвердження перерахування суми за тілом кредиту за кредитним договором.
До аналогічних правових висновків неодноразово приходив Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі № 760/7792/14-ц та від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц.
На виконання ухвал суду про витребування доказів від 17 грудня 2025 року та 15 січня 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) (а.с.90-92,101-102,149-зворот).
Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку № НОМЕР_2 за період з 15.04.2021 року по 17.04.2021 року, ОСОБА_1 отримав на банківську картку № НОМЕР_2 кредитні кошти в сумі 15000,00 гривень (а.с.150-зворот).
Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що кредитні кошти в сумі 15000,00 гривень не надходили на його карту № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ).
Таким чином, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивачем не доведено факт отримання ним кредиту в розмірі 15000,00 гривень, в зв`язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів.
Щодо строку кредитного договору та правомірності нарахування процентів.
Судом установлено, що строк дії договору, укладеного між сторонами, становить 30 днів, до 15 травня 2021 року (пункти 1.3, 1.4 Договору).
Проценти за користування кредитом становлять 5625,00 гривень, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.п. 1.5.2 п. 1.5 Договору).
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 Договору).
Розділом 2.3 Договору регламентовано домовленість сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної обставини щодо якої невідомо настане вона чи ні, відповідно до статті 212 ЦК України і яка полягає, серед іншого, продовження користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно з п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 Договору.
Особливості нарахування процентів визначені пунктами 2.2. та 2.3 Договору.
Відповідно до підпункту 2.2.2 пункту 2.2 Договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених пунктом 2.2.3 договору.
Згідно підпункту 2.3.1 пункту 2.3 Договору, строк кредитування може бути продовжений (пролонгований) на пільгових чи на стандартних умовах.
Продовження строку кредитування на пільгових умовах відбувається строком на три, сім і п`ятнадцять днів за умови сплати позичальником комісії за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості за кредитом (тілом).
У підпункті 2.3.1.2 пункту 2.3 сторони погодили, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.
Тобто нарахування процентів за 60 днів також є платою позичальника за правомірне користування кредитними коштами.
Суд звертає увагу на норму частини першої статті 212 ЦК України, якою передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).
Зі змісту договору № 103097734 від 15.04.2021 року вбачається, що сторонами погоджено, що факт користування ОСОБА_1 сумою наданого кредиту після 15.05.2021 року є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом. 
У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення коштів за тілом кредиту в строк, визначений договором, тобто до 15.05.2021 року, тому відповідач продовжив користуватись кредитними коштами, здійснивши пролонгацію кредитного договору на строк не більше 60 днів, яка відбулась автоматично, що відповідає умовам пункту 2.3.1.2 Договору.
На підтвердження законності нарахування заборгованості за процентами позивачем долучено до позовної заяви відомість про щоденні нарахування та погашення по кредитному договору, яка сформована первісним кредитором ТОВ «Мілоан» (а.с.11).
Так, за строк кредитування 30 днів нараховано проценти за користування кредитом, які відповідно до погодженої процентної ставки 1,25 % становлять 5625,00 гривень.
Згідно відомості про щоденні нарахування та погашення кредиту, відповідач не здійснив жодної оплати в рахунок погашення заборгованості, тому подальше продовження строку мало відбуватися на стандартних умовах.
З 16.05.2021 року по 14.07.2021 року ТОВ «Мілоан» продовжило нарахування процентів за надання кредиту з урахуванням пролонгації на стандартних (базових) умовах на підставі пунктів 1.6 та 2.3.1.2 договору. 
Відповідно до погодженої процентної ставки 5,00 %, розмір нарахованих процентів за цей період становив 45000,00 гривень. 
Загальний розмір процентів за 90 днів складає 50625,00 гривень.
Враховуючи досягнення між сторонами згоди щодо продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах унаслідок поведінки самого позичальника, який продовжував користуватись кредитними коштами, не повертаючи їх ще протягом погодженого сторонами строку - 60 днів, позивач має право на одержання від відповідача процентів протягом усього строку кредитування з урахуванням такої пролонгації, що загалом становить 90 календарних днів (30 днів згідно пункту 1.3 та 60 днів у порядку пролонгації згідно підпункту 2.3.1.2. пункту 2.3 Договору).
Доводи відповідача щодо неспівмірного розміру нарахованих процентів не заслуговують на увагу, адже, підписавши кредитний договір за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора, відповідач погодився з усіма його умовами, в тому числі з розміром процентної ставки, яка застосовується після пролонгації договору.
Подібний правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 25 червня 2025 року в справі № 757/14570/23-ц.
Відповідач належними та допустимими доказами вказаний розрахунок заборгованості не спростував, не надав власний розрахунок заборгованості, в цілому просто заперечивши його, в зв`язку з чим суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність розміру кредитної заборгованості, в тому числі, нарахованої на умовах пролонгації строку кредитування, оскільки матеріали справи містять достатні докази на підтвердження цих обставин.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування ними, якщо інше не встановлено договором.
За змістом ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Оскільки відповідачем не були повернуті отримані ним кредитні кошти (тіло кредиту), він повинен сплатити позивачу проценти за користування кредитом протягом 90 днів у сумі 50625,00 гривень.
Щодо стягнення заборгованості за комісією.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця - банку або іншої фінансової установи, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити, встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Постановою Правління Національного банку України від 11.02.2021 року № 16 затверджено Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно пункту 1 яких, до загальної вартості кредиту для споживача можуть включатися комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (включаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб, комісії за розрахунково-касове обслуговування банку, в якому відкритий рахунок кредитодавця (під час зарахування коштів у рахунок погашення споживчого кредиту).
У підпункті 1.5.1 пункту 1.5 Договору сторони узгодили сплату комісії за надання кредиту в розмірі 10 % від суми кредиту або 1500,00 гривень одноразово, яка була включена в загальну вартість кредиту для інформування споживача до укладення договору про споживчий кредит згідно Паспорту споживчого кредиту.
Щодо відступлення права вимоги.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Тобто договір факторингу є договором відступлення права вимоги у грошовому зобов`язанні, на підставі якого відбувається відповідна заміна кредитора в обсязі прав, що належали первісному кредитору на момент переходу цих прав.
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 
Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 
Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року по справі № 905/306/17, від 29 червня 2021 року по справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року по справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року по справі № 5026/886/2012 викладено висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Позивачем до позовної заяви було додано докази, якими доведено відступлення ТОВ «Мілоан» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» за договором про споживчий кредит № 103097734 від 15.04.2021 року, а саме: договір відступлення прав вимоги № 05Т від 29.07.2021 року; акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 29.07.2021 року; витяг з додатку до договору факторингу № 05Т від 29.07.2021 року (Реєстр прав вимоги); платіжні інструкції за договором відступлення прав вимоги № 05Т від 29.07.2021 року (а.с.10,12-17,31-32).
Згідно з підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 договору відступлення прав вимоги № 05Т від 29 липня 2021 року, права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього Договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно їх заборгованості.
Відповідно до витягу з додатку до договору відступлення прав вимоги від 29.07.2021 року № 05Т, до позивача ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 103097734 від 15.04.2021 року на суму 67125,00 гривень, з яких: 15000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 50625,00 гривень - заборгованість за відсотками, 1500,00 - гривень заборгованість за комісією (а.с.10).
З моменту отримання ТОВ «Діджи Фінанс» права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 . Товариством не здійснювалося нарахування процентів та штрафних санкцій.
Таким чином, при поданні позовної заяви позивачем підтверджено відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Суд не бере до уваги доводи відповідача про не направлення йому письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором, оскільки боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-979цс15.
Крім того, за загальним правилом заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.
Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Строк карантину неодноразово продовжувався до 30.06.2023 року.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, який неодноразово було продовжено та який діє дотепер.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого, в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 року пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було викладено в такій редакції: «В період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набув чинності 04 вересня 2025 року, зазначений пункт виключений з Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Частиною 3 статті 263 ЦК України передбачено, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Оскільки перебіг позовної давності поновився 04.09.2025 року, позивач ТОВ «Діджи Фінанс» не пропустив строків звернення до суду з даним позовом, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 2422,40 гривень.
Керуючись статтями 12, 141, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд,-  
У Х В А Л И В:

Позов «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 103097734 від 15.04.2021 року в сумі 67125,00 гривень, з яких: 15000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 50625,00 гривень - заборгованість за відсотками, 1500,00 - гривень заборгованість за комісією.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони:
позивач - ТОВ «Діджи Фінанс», код ЄДРПОУ 42649746, юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8.
відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 

Суддя