10.03.26
22-ц/812/283/26
Єдиний унікальний номер судової справи 945/1784/25
Номер провадження 22-ц/812/283/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

10 березня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Крамаренко Т.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: 
заявника ОСОБА_1 та її представника – адвоката Лисенко К.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Лисенко Катериною Іванівною, рішення, яке ухвалено Миколаївським районним судом Миколаївської області 14 листопада 2025 року, під головуванням судді Павленко І.В. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Інгульський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Міністерство оборони України, про встановлення факту загибелі військовослужбовця Збройних Сих України під час виконання бойового завдання у період дії воєнного стану,

УСТАНОВИЛА:

В серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту загибелі військовослужбовця Збройних Сих України під час виконання бойового завдання у період дії воєнного стану.
В обґрунтування вимог заяви зазначено, що ОСОБА_1 є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01 березня 2022 року за №30 про призначення на посади за штатами воєнного часу ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .
З 07 січня 2024 року ОСОБА_2 перестав виходити на зв`язок. 
В подальшому заявниця отримала сповіщення сім`ї за №116 від 09січня 2024 року (р.№105) від ІНФОРМАЦІЯ_2 , де зазначено, що лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 , зник безвісті 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Херсонського району Херсонської області, знаходячись на човні, виконуючи евакуаційні заходи, потрапив під ворожий артилерійський обстріл з боку противника. Призваний за мобілізацією 01 березня 2022 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 , вірний військовій присязі, у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність, перебуваючи у засобах індивідуального захисту, при виконанні службових обов`язків. 
З урахуванням того, що лейтенант ОСОБА_2 був діючим військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 , за фактом безвісті зникнення військовослужбовця під час здійснення ним евакуаційних заходів було призначено службове розслідування. 
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 28 січня 2024 року №13 «Про результати проведення службового розслідування по факту зникнення безвісті за особливих обставин військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 » було проведено службове розслідування за фактом зникнення безвісті за особливих обставин військовослужбовця лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 під час виконання бойового завдання в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області близько 15 год. 00 хв. 07 січня 2024 року. 
Із зазначеного витягу вбачається, що Військова частина НОМЕР_2 дійшла до висновку, що лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 зник безвісті за особливих обставин під час виконання бойового завдання близько 15 год. 00 хв 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області, внаслідок ворожого обстрілу під час евакуації особового складу зведеної групи військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України. 
Обставин або фактів, які б встановлювали неправомірні дії з боку лейтенанта ОСОБА_2 командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 службовим розслідуванням виявлено не було. 
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №8 від 07 січня 2024 року лейтенанта ОСОБА_2 наказано вважати таким, який зник безвісті 07 січня 2024 року. 
Зазначене також підтверджується витягом з журналу бойових дій за номенклатурним номером НОМЕР_3 дск Військової частини НОМЕР_2 .
Через тимчасову окупацію Лівобережної частини Херсонської області російськими військами, станом на сьогодні неможливо провести пошукові дії задля виявлення тіла загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , а тому неможливо належним чином оформити факт смерті сина заявника та провести державну реєстрацію його смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану та видачу свідоцтва про його смерть. 
Також ОСОБА_2 , починаючи з 30 березня 2024 року, перебуває у Єдиному реєстрі осіб, зниклих безвісті за особливих обставин. 
Незважаючи на той факт, що службове розслідування стосовно безвісті зникнення лейтенанта ОСОБА_2 було проведено у 2024 році, на підставі рапорту начальника штабу-заступника командира Військової частини НОМЕР_2 , який скеровано начальнику Військової частини НОМЕР_2 , було ініційовано призначення службового розслідування (повторно) за фактом зникнення безвісті військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , задля уточнення інформації, встановлення та опитування можливих свідків. 
За результатами службового розслідування складено Акт службового розслідування від 01 травня 2025 року Військової частини НОМЕР_2 . 
Із зазначеного Акту вбачається, що Військова частина НОМЕР_2 дійшла до висновку, що лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 зник безвісті за особливих обставин під час виконання бойового завдання під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації території Херсонської області України. Місцем зникнення безвісті командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 слід вважати пункт висадки о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області. Час зникнення безвісті: приблизно об 11 год. 50 хв. – 12 год. 00 хв. 07 січня 2024 року. Інші обставини зникнення безвісті: на воді під час евакуації чергової зміни особового складу Військової частини НОМЕР_4 під танковим, артилерійським, мінометним та БпЛА обстрілом противника, в 30 метрах від берегу при перевернені плавзасобу. 
Також у Акті зазначено, що неправомірної дії та порушення нормативно-правових актів з боку військовослужбовця лейтенанта ОСОБА_2 відсутні. Подія мала місце виключно внаслідок ведення бойових дій в районі виконання бойового завдання підрозділом під час стримування сил та засобів противника для унеможливлення вторгнення з боку противника на території підконтрольні Україні. Подія пов`язана виключно з вторгненням противника на територію України i відбулася лише як наслідок протиправних дій невстановлених вйськовослужбовців pociйської федерації.
Крім того, до матеріалів службового розслідування долучено пояснення свідків, які безпосередньо перебували разом з ОСОБА_2 під час події, а саме солдата ОСОБА_3 та солдата ОСОБА_4 , які у своїх поясненнях чітко зазначили про той факт, що військовослужбовець ОСОБА_2 вірогідно загинув, оскільки до берега разом з групою він не дістався, його тіла після затоплення човна вони не бачили. Останній раз його бачили поряд із тонучим плав засобом, який мав пробоїну та почав тонути. ОСОБА_4 у своїх поясненнях зробив припущення, що вірогідно лейтенанта ОСОБА_2 потягнув на дно човен, разом з усім військовим майном. 
Встановлення юридичного факту потрібно заявнику для отримання свідоцтва про смерть та подальшого використання вказаного документу у цивільно-правових відносинах.
Посилаючись на викладенні обставини, заявник ОСОБА_1 просила:
встановити факт загибелі командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пропав безвісті 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області, під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України; 
вважати, що загибель командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пропав безвісті 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області, за особливих обставин безпосередньо пов`язана з безпосередньою участю у бойових діях під час захисту Батьківщини внаслідок та під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України під час воєнного стану; 
датою загибелі командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пропав безвісті 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області, вважати 07 січня 2024 року; 
місцем загибелі командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пропав безвісті 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області вважати район північної частини о.Білогрудий Скадовського району Херсонської області.
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1  відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що виходячи зі змісту положень ст.ст.43,46 ЦК України, ст.ст.305,306 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (ч.2 ст.46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України).
Оскільки наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть сина заявника – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього, то заявник не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим на підставі ч.2 ст.46 ЦК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , діючи через представника – адвоката Лисенко К.І., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити заяву.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції суперечить наданим заявником доказам, що містяться у матеріалах справи.
Звернуто увагу на те, що найголовнішим доказом у даній справі, це були відомості, які повідомив свідок, військовослужбовець ОСОБА_4 , який стверджував у судовому засіданні, що ОСОБА_2 , жодним чином не міг вижити за тих обставин, які передували його загибелі.
Також, свідок зазначав, що коли він добрався до берега разом з іншими військовослужбовцями, які перебували на тому човні, вони чекали на допомогу (на інший евакуаційний човен) близько 30 хвилин, та весь цей час намагались побачити човен та ОСОБА_2 , але марно. Дочекавшись евакуаційний човен, були спроби здійснити пошуки ОСОБА_2 на воді, проглядались береги річки. Тіло ОСОБА_2 та човна знайдено не було. 
За відсутності лише тіла загиблого військовослужбовця, при наявності достатніх доказів його загибелі під час бойових дій, відмова у встановленні факту смерті такого військовослужбовця не може вважатися такою, що відповідає завданню цивільного судочинства та узгоджується з принципом правової визначеності (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2024 року в справі №686/9938/23 та від 25 квітня 2024 року в справі №278/970/23).
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 січня 2026 року залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи Військову частину НОМЕР_1 , як правонаступника Військової частини НОМЕР_2 . 
В судове засідання до суду апеляційної інстанції представники заінтересованих осіб не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, судові повістки-повідомлення доставлені до електронного кабінету.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване судове рішення таким вимогам відповідає.
Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).
Здійснення правосуддя на засадах верховенства права забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з ч.ч.3,4 ст.49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Водночас п.1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за №719/4940, деталізує положення ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 25 січня 2022 року в справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 18 січня 2023 року в справі №488/2807/17 (пункт 86)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови від 29 вересня 2020 року в справі №378/596/16 (пункт 77), від 19 січня 2021 року в справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19 (пункт 52), від 15 вересня 2022 року в справі №910/12525/20 (пункт 148)).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , заявник послалася на положення ст.317 ЦПК України.
Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений Главою 6 Розділу IV ЦПК України «Окреме провадження».
Відповідно до положень ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
ЦПК України містить чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи державної реєстрації актів цивільного стану можуть видати свідоцтво про смерть, зокрема:
встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України);
встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (п.9 ч.1ст.315 ЦПК України);
встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (ст.317 ЦПК України);
визнання фізичної особи померлою (ст.ст.305-309 ЦПК України).
Вказані процедури різняться між собою, мають певні особливості та різні правові наслідки.
При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі №591/1461/19 (провадження №61-10316св20).
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (ч.2 ст.317 ЦПК України).
У заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч.ч.1,2 ст.318 ЦПК України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія ст.317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, зокрема в обставинах, що загрожували їй смертю.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2024 року в справі №183/3496/24, від 25 вересня 2024 року в справі №759/980/24. 
У справі, яка переглядається, заявник ОСОБА_5 просила суд встановити факт смерті її сина, ОСОБА_2 (військовослужбовця) у певний час – 07 січня 2024 року з метою отримання свідоцтва про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та подальшого використання вказаного документу у цивільно-правових відносинах.
З матеріалів даної справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження, серія НОМЕР_5 , від 25 лютого 2020 року (виданого повторно), заявник ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.13).
Відповідно до копії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01 березня 2022 року за №30, рекрута ОСОБА_2 призначено на посаду за штатами воєнного часу та зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення – водієм відділення управління мінометної батареї Військової частини НОМЕР_2 (том 1 а.с.15).
На підставі Сповіщення №7 від 08 січня 2024 року №1594.3.93 адресованого начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 про необхідність сповіщення ОСОБА_1 про зникнення безвісті її сина за особливих обставин, заявниця отримала Сповіщення сім`ї за №116 від 09 січня 2024 року (р.№105) від ІНФОРМАЦІЯ_2 , де зазначено, що лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 , зник безвісті 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Херсонського району Херсонської області, знаходячись на човні, виконуючи евакуаційні заходи, потрапив під ворожий артилерійський обстріл з боку противника. Призваний за мобілізацією 01 березня 2022 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 , вірний військовій присязі, у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість і мужність, перебуваючи у засобах індивідуального захисту, при виконанні службових обов`язків (том 1 а.с.16,16 зворот).
Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження №12024152260000015, за заявою ОСОБА_1 від 10 січня 2024 року Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області, були внесені відомості до ЄРДР, правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.1 ст.115 КК України (том 1 а.с.17).
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 28 січня 2024 року за №13 «Про результати проведення службового розслідування по факту зникнення безвісті за особливих обставин військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 » було проведено службове розслідування за фактом зникнення безвісті за особливих обставин лейтенанта ОСОБА_2 , командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 внаслідок ворожого обстрілу під час евакуації особового складу зведеної групи військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 в районі північної частини АДРЕСА_1 , близько 15 год. 00 хв. 07 січня 2024 року. 
На підставі зібраних матеріалів Військова частина НОМЕР_2 дійшла до висновку, що лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 зник безвісті за особливих обставин під час виконання бойового завдання близько 15 год. 00 хв. 07 січня 2024 року в районі північної частини о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області, внаслідок ворожого обстрілу під час евакуації особового складу зведеної групи військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 , під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнних дій на території України.
Обставин або фактів, які б встановлювали неправомірні дії з боку лейтенанта ОСОБА_2 командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 службовим розслідуванням виявлено не було.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07 січня 2024 року за №8, лейтенанта ОСОБА_2 , наказано вважати таким, який зник безвісті 07 січня 2024 року (том 1 а.с.47).
Відповідні обставини підтверджуються витягом з журналу бойових дій за номенклатурним номером НОМЕР_3 дск Військової частини НОМЕР_2 (том 1 а.с.22).
13 вересня 2024 року представник заявника звернулась до заступника начальника ГУНП в Херсонській області із клопотанням про надання інформації про перебіг розслідування кримінального провадження №12024152260000015, а також з проханням допитати осіб, а саме військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 , які перебували разом з ОСОБА_2 у евакуаційному відрядженні у день безвісті зникнення (том 1 а.с.23).
У відповідь на вищевказане клопотання листом від 17 вересня 2024 року №12074/8-2024 Головне управління Національної поліції в Херсонській області слідчого управління повідомило, що з урахуванням віднесення Лівобережної частини Херсонської області до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окуповані російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велись) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій безпосередньо на місці зникнення ОСОБА_2 , є неможливим. А також повідомлено про неможливість встановлення будь-кого з військовослужбовців, які перебували у складі групи ОСОБА_2 , оскільки з наявної інформації, у човен, в якому перебувала евакуаційна група, влучив артилерійський снаряд, в результаті чого, вищевказана група зникла на р. Старий Дніпро (том 1 а.с.23 зворот).
З копії витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 30 березня 2024 року набув статус особи зниклої безвісти за особливих обставин (том 1 а.с.50,51).
На підставі рапорту начальника штабу-заступника командира Військової частини НОМЕР_2 , який скеровано начальнику Військової частини НОМЕР_2 , було ініційовано призначення службового розслідування (повторно) за фактом зникнення безвісті військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , задля уточнення інформації, встановлення та опитування можливих свідків (том 1 а.с.30 зворот,31).
За результатами службового розслідування, складено Акт службового розслідування від 01 травня 2025 року Військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якого встановлено наступне.
Згідно з бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 №25 від 05 січня 2024 року в ніч з 06 січня 2024 року на 07 січня 2024 року була здійснена заміна особового складу та на бойове чергування заступили: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Приблизно з 10 год. 20 хв. до 13 год. 20 хв. відбувався комбінований обстріл: танковий, артилерійський, мінометний, БпЛА за допомогою скидів (ВОГ-25). Чергова зміна отримала поранення та опинилась під завалами. Приблизно об 11 год. 00 хв. чергова зміна вибравшись з-під завалів вийшла на зв`язок та запросила евакуацію.
Близько 11 год. 40 хв., евакуаційна група, на підставі бойового розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 № 35 від 07 січня 2024 року, в складі якої був командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , прибула в населений пункт висадки о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області.
Здійснивши завантаження особового складу ( ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 ) та вцілілого військового майна, евакуація на плавзасобі встигла відійти від берега приблизно на 30 метрів i приблизно об 11 год. 50 хв. - 12 год. 00 хв. потрапила під ворожий комбінований обстріл, плавзасіб почав маневри i в результаті невдалого маневру перекинувся.
В воді опинились: особовий склад ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .
Усі перелічені військовослужбовці дістались берега за винятком лейтенанта ОСОБА_2 .
Згідно з витягом з журналу бойових дій Військової частини НОМЕР_4 за номенклатурним номером 24дск 07.01.2024 року з боку противника здійснено танковий обстріл. З 14 год. 00 хв. 07.01.2024 року розпочато здійснення евакуаційних заходів особового складу групою евакуації на воді №1, у складі якої був лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти. Під час здійснення евакуаційних заходів човен потрапив під ворожий обстріл в районі північної частини о. Білогрудий та перевернувся разом з особовим складом групи евакуації на воді №1 та особовим складом, з озброєнням та екіпіруванням, на даний час лейтенант ОСОБА_2 , зниклий безвісти, човен затонув. Продовжуються пошукові дії.
До матеріалів службового розслідування долучено пояснення свідків, які безпосередньо перебували разом з ОСОБА_2 під час події, а саме солдата ОСОБА_3 та солдата ОСОБА_4 , які у своїх поясненнях значили про той факт, що військовослужбовець ОСОБА_2 вірогідно потонув, оскільки до берега разом з групою він не дістався, та тіла вони не бачили. Останній раз його бачили поряд із тонучим плавзасобом. Солдат ОСОБА_4 у своїх поясненнях зробив припущення, що вірогідно лейтенанта ОСОБА_2 потягнув на дно човен, разом з усім військовим майном.
Із Акту вбачається, що Військова частина НОМЕР_2 дійшла до висновку, що лейтенант ОСОБА_2 , командир 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 зник безвісті за особливих обставин під час виконання бойового завдання під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації території Херсонської області України.
Місцем зникнення безвісті командира 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 слід вважати пункт висадки о. Білогрудий Скадовського району Херсонської області.
Час зникнення безвісті: приблизно об 11 год. 50 хв. – 12 год. 00 хв. 07 січня 2024 року (том 1 а.с.25-29).
Отже, правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють зробити висновок про те, що надані заявником докази достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_2 , тобто вказані докази не можуть бути безумовною підставою для встановлення факту смерті ОСОБА_2 під час виконання бойового завдання, а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами. 
На думку колегії суддів, достатніх та беззаперечних доказів смерті останнього матеріали справи не містять.
Разом з тим, заслуговують на увагу посилання районного суду про те, що заявник не позбавлена можливості звернутись до суду із заявою про оголошення фізичної особи померлою.
В аналогічній справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання про оголошення померлим фізичної особи - громадянина України, який, виконуючи обов`язок із захисту України, вірогідно загинув в результаті влучання ворожої ракети в охоронюваний ним об`єкт (справа №755/11021/22, провадження №14-94цс24).
У постанові від 11 грудня 2024 року в справі №755/11021/22 (провадження
№14-94цс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
Відповідно до ч.2 ст.46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Згідно з ч.3 ст.46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (ч.4 ст.46 ЦК України).
Відповідно до ст.305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
Згідно з ч.1 ст.306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.
Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. 
Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність.
Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.
Відповідно до ч.1 ст.46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
За змістом ч.2 ст.46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
У ч.1 ст.46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» - та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».
У ч.2 ст.46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).
При цьому, речення друге частини 2 статті 46 ЦК України передбачено задля врегулювання ситуацій, коли у суду є достатні істотні підстави вважати, що на основі доказів у конкретній справі фізична особа - з надзвичайно великою вірогідністю - є дійсно померлою (загиблою), і що впродовж двох років, зазначених у частині першій цієї статті, про особу не буде додаткових відомостей як про живу.
Частину 2 статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2025 року у справі справа №334/9435/24, провадження №61-2767св25, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі №755/11021/22 (провадження №14-94цс24)).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.
Визначення шести місяців як мінімально потрібного строку відображає необхідність обґрунтованого періоду для пошуку зниклої особи, враховуючи особливі обставини зникнення, зокрема під час активних бойових дій. Встановлення такого строку дозволяє зменшити ймовірність того, що особа, яка може бути ще живою, буде передчасно визнана померлою.
Оголошення фізичної особи померлою пов`язується з виникненням у її родичів та інших заінтересованих осіб прав і законних інтересів, як: право на спадкування майна, отримання соціальних виплат, призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, припинення шлюбу, припинення зобов`язань, пов`язаних із такою особою, або інші матеріальні чи нематеріальні інтереси, пов`язані зі смертю цієї особи, тощо. Зазначене рішення також має важливе значення для правового статусу членів сім`ї, їх соціального забезпечення та можливості розпоряджатися майном особи, яка була оголошена померлою. Це оголошення має наслідки й для договірних зобов`язань, кредитних відносин і будь-яких інших правочинів, у яких брала участь особа, оскільки це може вплинути на вимоги кредиторів та інші правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями.
Отже, оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто, констатація високого ступеня ймовірності смерті.
З огляду на викладене, виходячи зі змісту ст.ст.43,46 ЦК України, колегія суддів висновує, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, зокрема у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи, що узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі №755/11021/22 (провадження №14-94цс24)).
Подібні висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 24 червня 2025 року в справі №740/3257/23.
Оцінивши належність та допустимість доказів у їх сукупності, суд першої інстанції правильно виснував про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_5 про встановлення факту смерті, оскільки останньою не надано належних та допустимих доказів на підставі яких суд може достовірно встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з оцінкою судом першої інстанції доказів у справі, неправильним, на її думку, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права. 
Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Отже, доводи, наведені у апеляційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.7 ст.294 ЦПК України під час ухвалення судом рішення в справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Лисенко Катериною Іванівною, – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Т.В. Крамаренко

Повний текст судового рішення
складено 12 березня 2026 року