ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" березня 2026 р. Справа№ 911/49/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Алданової С.О. 

за участю:
секретаря судового засідання: Лукінчук І.А.,

представників сторін:
від позивача: Процюк В.Р. (в залі суду);
від відповідача: не з`явилися;

розглянувши апеляційну скаргу 
відокремленого підрозділу Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Київській області
на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.01.2026 (повний текст складено 21.01.2026)

у справі № 911/49/26 (суддя Бацуца В.М.) 
за позовом відокремленого підрозділу Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Київській області
до Державного реєстратора Вишгородської міської ради
про скасування державної реєстрації припинення юридичної особи,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
У грудні 2025 року Відокремлений підрозділ Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Київській області (далі - ДПС) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою, у якій просив скасувати в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань реєстраційну дію щодо державної реєстрації припинення юридичної особи Комунальної організації «Вишгородське радіомовлення» Вишгородської міської ради» (далі - Організація) №1003341110017000349 від 06.03.2025.
На обґрунтування заявлених вимог ДПС посилається на порушення державним реєстратором Масюк Л.В. (далі - реєстратор) Вишгородської міської ради (далі - Рада) при виконанні державної реєстрації припинення юридичної особи Організації №1003341110017000349 від 06.03.2025 ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.01.2026 відмовлено ДПС у прийнятті позовної заяви б/н від 31.12.2025 та доданих до неї матеріалів до розгляду і відкритті провадження у справі.
Відмовляючи у прийнятті вказаної позовної заяви до розгляду і відкритті провадження у справі, суд зазначив, що цей позов пред`явлено ДПС до реєстратора, який згідно з чинним законодавством України не є юридичною особою та/або фізичною особою - підприємцем та не може бути стороною у справі відповідно до положень ГПК України, тобто такий позов за суб`єктним складом учасників справи відповідно до ст. 4, 45 ГПК України не може бути прийнятий до розгляду, оскільки спір з таким суб`єктним складом учасників справи не підлягає розгляду і вирішенню за правилами господарського судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з ухвалою Господарського суду Київської області від 21.01.2026, ДПС звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до Господарського суду Київської області з відкриттям господарського провадження для подальшого розгляду справи по суті.
На обґрунтування апеляційної скарги ДПС посилається на порушення судом процесуального права.

Позиції учасників справи.
Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу або іншої заяви по суті не надійшло.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/49/26 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ДПС на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.01.2026 до надходження матеріалів справи №911/49/26.
18.02.2026 матеріали справи №911/49/26 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 апеляційну скаргу ДПС на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.01.2026 у справі №911/49/26 залишено без руху. Надано ДПС строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 2 622,40 грн у встановленому порядку. Попереджено ДПС, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДПС на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.01.2026 у справі №911/49/26. Розгляд справи призначено на 30.03.2026. Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом десяти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
05.11.2024 за №1003341100016000349 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр) щодо Організації проведено державну реєстрацію внесення рiшення засновникiв (учасникiв) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті ліквідації, на підставі чого було розпочато ліквідаційну процедуру платника.
За наявною у ДПС інформацією, строк заявлення кредиторами своїх вимог - 06.01.2025. 
ДПС повідомляє, що 08.01.2025 надіслала заперечення про наявність у Організації заборгованості зі сплати податків і зборів за формою 30-ОПП.
06.03.2025 до ДПС надійшли відомості з Реєстру щодо Організації про державну реєстрацію припинення від 06.03.2025 №1003341110017000349.
За даними Реєстру, реєстраційну дію щодо державної реєстрації припинення Організації проводила реєстратор Масюк Л.В. Вишгородської міської ради.
ДПС стверджує, що на дату проведення державної реєстрації припинення (06.03.2025) щодо Організації заходи податкового контролю, пов`язані зі зняттям з обліку юридичної особи в ГУ ДПС у Київській області, не завершені.
Посилаючись на наведені вище обставини, ДПС стверджує про порушення його прав та законних інтересів внаслідок проведених державним реєстратором Масюк Л.В. Вишгородської міської ради реєстраційної дії щодо державної реєстрації припинення Організації.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Спори, що належать до юрисдикції господарських судів, визначені ст. 20 ГПК України, за змістом п. 3, 15 ч. 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у т. ч. у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у т. ч. учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Велика Палата Верховного Суду вже робила висновки, що спір про скасування (відміну) державної реєстрації припинення юридичної особи не є спором з державним реєстратором про спонукання його внести відповідний запис до ЄДР. Цей спір не є спором у сфері публічно-правових відносин, у т. ч. якщо він виник у зв`язку з протиправним внесенням до ЄДР державним реєстратором запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи; не є спором, що виникає із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин; не є спором, що виникає у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. При цьому процесуальне законодавство не визначає юрисдикційну належність такого спору.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала у своїх постановах висновки щодо питання предметної юрисдикції спорів про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №813/6286/15, від 06.02.2019 у справі №462/2646/17, від 17.06.2020 у справі №826/10249/18 та від 16.11.2022 у справі №911/3135/20.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі №826/10249/18, вирішуючи питання про належну юрисдикцію спорів з приводу відміни державної реєстрації припинення юридичної особи, вказала на те, що ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (далі - Закон) установлено спростовану презумпцію відомостей, унесених до ЄДР. Такий висновок зроблено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №813/6286/15, від 06.02.2019 у справі №462/2646/17, від 19.06.2019 у справі №826/5806/17.
Тому запис про припинення юридичної особи не є беззастережним доказом того, що юридична особа дійсно припинилася та більше не існує.
Якщо процедуру ліквідації юридичної особи не було здійснено належним чином, зокрема, якщо її було здійснено на підставі рішення про ліквідацію, прийнятого особами, які не мали повноважень його ухвалювати, на підставі сфальшованих документів, якщо у процедурі ліквідації не було відчужено все майно юридичної особи тощо, то внесення до ЄДР запису про припинення цієї юридичної особи не є актом, з яким пов`язується її припинення та припинення права власності на її майно, а є лише записом, який не тягне за собою наслідків.
Отже, спір про відміну державної реєстрації юридичної особи є спором про наявність або відсутність цивільної правоздатності й господарської компетенції (можливості мати господарські права та обов`язки) та не захищає права позивача в конкретних правовідносинах.
Спір про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є спором з державним реєстратором про спонукання останнього внести відповідний запис до ЄДР. Цей спір не є спором у сфері публічно-правових відносин, у тому числі якщо він виник у зв`язку з протиправним внесенням до ЄДР державним реєстратором запису про проведення державної реєстрації юридичної особи; не є спором, що виникає із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин; не є спором, що виникає у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
При цьому процесуальне законодавство не визначає юрисдикційну належність такого спору.
Велика Палата Верховного Суду, заповнюючи цю прогалину закону, у постановах від 20.09.2018 у справі №813/6286/15, від 06.02.2019 у справі №462/2646/17 зазначила, що подібні спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи (п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України), а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.
Такий спір має вирішуватися за правилами ГПК України незалежно від суб`єктного складу за місцезнаходженням юридичної особи (ч. 6 ст. 30 ГПК України).
Суд встановив, що у справі, що розглядається, податковий орган звернувся з позовом до державного реєстратора про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи Організації з підстав порушення відповідачем ст. 28 Закону.
У цих правовідносинах між учасниками спору відсутні відносини влади і підпорядкування, що визначають зміст публічних правовідносин, а тому суб`єктний склад учасників спору не означає безумовну його належність до публічно-правових спорів.
Також заявлений податковим органом позов про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є спором з державним реєстратором про спонукання останнього внести відповідний запис до ЄДР, а є спором про наявність або відсутність цивільної правоздатності й господарської компетенції юридичної особи (можливості мати господарські права та обов`язки).
Позов про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є спором з державним реєстратором про спонукання останнього внести відповідний запис до ЄДР.
Відміна державної реєстрації припинення юридичної особи є втручанням держави в приватні інтереси учасників цієї юридичної особи (примусове відновлення судом її правового статусу всупереч волі учасників, яка була спрямована на ліквідацію цієї юридичної особи). Водночас ліквідація Товариства без розгляду вимог кредитора спричиняє невиправдане та непропорційне втручання у мирне володіння майном такого кредитора. Захист прав та законних інтересів учасників юридичної особи, зокрема, права визначати її юридичну долю, не може відбуватися за рахунок позбавлення кредитора права на мирне володіння своїм майном, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (схожій висновок наведено у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/28502/14).
Отже, ухилення ліквідатора від розгляду кредиторських вимог та ліквідація Товариства за наявності незадоволених вимог кредитора є порушенням процедури припинення Товариства, передбаченої ст. 110 та 111 ЦК України, що має наслідком порушення прав та законних інтересів кредитора, які мають бути захищені судом.
Податковий орган у цій справі виступає кредитором саме боржника - Організації. Будь-яких спеціальних вимог до кредиторських вимог органу доходів та зборів із зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування чинне законодавство не містить. У той же час у разі, якщо не буде відмінено державну реєстрацію припинення юридичної особи, це унеможливлює звернення кредитора із позовом до суду до цієї юридичної особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.06.2020 у справі №826/10249/18 зазначила, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону судове рішення, що набрало законної сили, про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи є підставою для проведення відповідних реєстраційних дій. Тому належному способу захисту прав та інтересів відповідає позовна вимога про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи.
Унесення державним реєстратором до ЄДР запису про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є виконанням судового рішення про задоволення відповідної позовної вимоги. Натомість згідно з п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону судове рішення, що набрало законної сили, про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи є підставою для внесення запису про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи.
Закон (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розрізняє такі два поняття як державний реєстратор та суб`єкт державної реєстрації.
У розумінні п. 5 ст. 1 Закону державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - державний реєстратор) - особа, яка перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації, нотаріус.
За змістом п. 14 ст. 1 Закону суб`єктом державної реєстрації є, зокрема, виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська та Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, нотаріуси - у разі державної реєстрації юридичних осіб (крім випадків, передбачених абзацами другим - четвертим цього пункту) та фізичних осіб - підприємців (крім випадків, передбачених ст. 25-1 цього Закону).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 6 Закону державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту, відповідає кваліфікаційним вимогам, визначеним Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації (крім нотаріусів), та нотаріус.
Державний реєстратор, зокрема: приймає документи; перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру.
Отже державний реєстратор є особою, яка безпосередньо здійснює прийом документів, поданих для державної реєстрації, проводить державну реєстрацію, зокрема реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, проводить реєстраційні дії, вносить реєстраційні записи до Єдиного державного реєстру.
Процедура оскарження реєстраційних дій, відмови в державній реєстрації, бездіяльності державного реєстратора, умови відповідальності у сфері державної реєстрації визначені у розділі V Закону.
Порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації встановлений у ст. 34 цього Закону, відповідно до частини першої якої рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів або до суду.
Отже, зазначена норма Закону визначає осіб, які можуть бути відповідачами у такому спорі, та передбачає можливість оскарження до суду рішення, дій або бездіяльності, зокрема і державного реєстратора.
З огляду на викладене державний реєстратор у разі оскарження його рішень, дій або бездіяльності є належним відповідачем у таких спорах, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону він є відповідальною особою за пред`явленими до нього позовними вимогами про скасування проведених ним реєстраційних дій.
Висновок про те, що державний реєстратор є належним відповідачем у спорі щодо оскарження його рішень, дій та скасування внесених цим державним реєстратором оспорюваних реєстраційних записів узгоджується зі сталою судовою практикою, у яких позовні вимоги про визнання протиправними дій державного реєстратора, скасування реєстраційних записів, а також про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи були пред`явлені саме до державного реєстратора, розглядалися та вирішувалися господарськими судами саме за таким суб`єктним складом, в якому відповідачем був державний реєстратор.
Частиною 5 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Внесення запису про припинення юридичної особи унеможливлює існування у неї правоздатності, яка могла б забезпечити можливість пред`явлення безпосередньо до такої особи вимог про оскарження рішень її органів щодо внесення спірного запису чи інших дії, пов`язаних з її припиненням, а тому належним способом захисту прав та інтересів в такому випадку і є пред`явлення позову до державного реєстратора.
Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у прийнятті позовної заяви ДПС до розгляду і відкритті провадження у справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судові витрати.
Оскільки суд апеляційної інстанції розглядає скаргу у справі, в якій ще не відкрито провадження, розподіл судових витрат за результатами апеляційного розгляду не здійснюється і може бути здійснений судом першої інстанції за результатами його провадження.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 280-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу відокремленого підрозділу Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Київській області на ухвалу Господарського суду Київської області від 21.01.2026 у справі №911/49/26 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 21.01.2026 у справі №911/49/26 скасувати. 

3. Справу направити до Господарського суду Київської області на стадію вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287- 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 9.04.2026. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова