ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року   Справа № 924/690/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р. 
розглянувши у письмовому провадженні заяви фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. та фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. про ухвалення додаткового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 (повний текст складено 19 грудня 2025 року, суддя Субботіна Л.О.)
за позовом фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни м. Київ
до фізичної особи-підприємця Комарницької Тамари Миколаївни м. Хмельницький
про стягнення 198022,50 грн

ВСТАНОВИВ:
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 березня 2026 року у справі №924/690/25 залишено без задоволення апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25, рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 залишено без змін.
26 березня 2026 року від представника фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. - адвоката Бабіча О.О. надійшло клопотання про долучення доказів та винесення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, у якій заявник просить суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 15000 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 березня 2026 року у справі №924/690/25 прийнято до розгляду клопотання представника фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. - адвоката Бабіча О.О. про долучення доказів та винесення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. Вирішено здійснювати розгляд клопотання фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. про ухвалення додаткового рішення без повідомлення учасників справи.
31 березня 2026 року від представника фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. - адвоката Цибульського В.В. надійшла заява про долучення доказів понесення витрат на правову (професійну правничу) допомогу та ухвалення додаткового судового рішення, у якій заявник просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07 квітня 2026 року у справі №924/690/25 прийнято заяву представника фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. - адвоката Цибульського В.В. про долучення доказів понесення витрат на правову (професійну правничу) допомогу та ухвалення додаткового судового рішення до розгляду. Вирішено здійснювати розгляд заяви фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. про ухвалення додаткового рішення здійснити без повідомлення учасників справи разом із заявою фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. 
02 квітня 2026 року від представника фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. - адвоката Бабіча О.О. надійшли заперечення на клопотання (заяву) фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу.
Розглянувши заяву фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. про долучення доказів та винесення додаткової постанови щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази, колегія суддів встановила наступне.
Приписами статті 244 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частинами 3, 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 вказаного Закону).
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Оскільки у процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога частини 8 статті 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру здійснених судових витрат до закінчення судових дебатів не може поширюватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні.
Отже, як у випадку відсутності проведення судових дебатів у справах загального провадження, що зумовлено залишенням позову без розгляду за відповідною заявою позивача, поданою до початку розгляду цієї справи по суті, або у випадку закриття провадження у справі на стадії підготовчого провадження, тобто до початку розгляду справи по суті, так і у випадку розгляду справи у порядку спрощеного провадження, коли проведення судових дебатів процесуальним законом взагалі не передбачено, відповідач має дотримуватися встановленого пунктом 2 частини 8 статті 129 ГПК України 5-денного строку для здійснення заяви про розподіл судових витрат та доказів здійснення таких витрат, а в разі його порушення належним чином обґрунтувати поважність причин його пропуску.
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №912/1025/20).
У пункті 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі №34-16/17-3683-2011 викладено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Таким чином, суд касаційної інстанції чітко зазначив, що критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу.
Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
Так, як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, представником фізичної особи-підприємця Комарницької Тамари Миколаївни у суді апеляційної інстанції був адвокат Бабіч Олександр Олександрович відповідно до ордеру серії ВХ №1104627 від 27 серпня 2025 року.
При цьому, вказаним адвокатом у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що скаржник очікує понести судові витрати, пов`язані із розглядом справи апеляційним судом орієнтовно в розмірі 15000 грн, підтверджуючі документи будуть надані апеляційному суду додатково у відповідності до положень статті 129 ГПК України.
Постанова Північно-західного апеляційного господарського суду у даній справі ухвалена у письмовому провадженні 23 березня 2026 року.
26 березня 2026 року від представника фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. надійшло клопотання про долучення доказів та винесення додаткової постанови щодо розподілу судовиз витрат на правничу допомогу.
Тобто, заявником дотримано строки передбачені частиною 8 статті 129 ГПК України і підстав, для залишення заяви без розгляду не вбачається.
До клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано докази, а саме: ордер на надання правничої допомоги адвокатом Бабічем О.О.; додаткову угоду №2 від 23 березня 2026 року до договору про надання правової допомоги від 27 серпня 2025 року; акт виконаних робіт (наданих послуг) №3 від 23 березня 2026 року.
Як вбачається із матеріалів справи, 27 серпня 2025 року між адвокатом Бабічем Олександром Олександровичем та фізичною особою-підприємцем Комарницькою Тамарою Миколаївною укладено Договір №1 про надання правової допомоги.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 зазначеного Договору адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу у формах, передбачених договором та законодавством, зокрема шляхом підготовки процесуальних документів, здійснення представництва інтересів клієнта у судових органах, у тому числі у Господарському суді Хмельницької області, Північно-західному апеляційному господарському суді та Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду, а також вчинення інших дій, спрямованих на захист прав та інтересів клієнта.
Згідно пункту 4.2 Договору всі домовленості щодо окремих завдань, їх обсягу та вартості оформлюються додатковими угодами до цього Договору.
Пунктами 5.1, 5.3 Договору передбачено, що розмір, порядок та строки оплати гонорару визначаються у відповідних додаткових угодах, при цьому оплата здійснюється на підставі рахунку або акта виконаних робіт.
Відповідно до пункту 7.1 Договору строк його дії становить 12 місяців з дати підписання, з можливістю продовження за домовленістю сторін, а пунктом 7.2 передбачено можливість його дострокового припинення за взаємною згодою або в односторонньому порядку з письмовим повідомленням. 
Пунктом 8.1 Договору визначено, що всі додаткові угоди є невід`ємною частиною цього Договору.
10 березня 2026 року між адвокатом Бабічем Олександром Олександровичем та фізичною особою-підприємцем Комарницькою Тамарою Миколаївною укладено Додаткову угоду №2 до Договору №1 про надання правової допомоги від 27 серпня 2025 року.
Згідно пунктів 1.1, 1.2 Додаткової угоди №2 сторони погодили перелік фактично наданих адвокатом послуг у межах виконання Договору у суді апеляційної інстанції, а саме підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі №924/690/25, поданого через підсистему "Електронний суд" 10 лютого 2026 року.
Відповідно до пункту 2.1 Додаткової угоди №2 загальна вартість наданих правничих послуг визначена сторонами у розмірі 15 000,00 грн.
Пунктами 3.1– 3.2 Додаткової угоди №2 передбачено, що послуги надані у повному обсязі, належної якості та відповідно до умов Договору, а клієнт не має претензій щодо строків, обсягу та якості наданої правничої допомоги.
23 березня 2026 року між адвокатом Бабічем Олександром Олександровичем та фізичною особою-підприємцем Комарницькою Тамарою Миколаївною підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг) №3 до Договору №1 про надання правової допомоги від 27 серпня 2025 року.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Акта адвокатом надано правничу допомогу, що полягала у підготовці та поданні відзиву на апеляційну скаргу у справі №924/690/25 через підсистему "Електронний суд", який підготовлено в обсязі 13 сторінок та містить правовий аналіз обставин справи, заперечення проти доводів апеляційної скарги, оцінку доказів, а також посилання на норми матеріального і процесуального права та практику Верховного Суду.
Згідно пункту 2 Акта загальна вартість наданих послуг становить 15 000,00 грн.
Пунктом 3 Акта сторони підтвердили, що послуги надано вчасно, у повному обсязі та належної якості, адвокат діяв у межах Договору та чинного законодавства, а клієнт не має претензій щодо обсягу, якості та строків надання правової допомоги.
Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на суму 15000 грн.
Разом з тим, як було раніше зазначено колегією суддів за текстом постанови, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При цьому, розподіл судових витрат визначений статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, частиною 4 якої передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відповідно до частини 3 статті 123 цього Кодексу належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.
Частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
При цьому, загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, яка є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд: має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинах 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2022 року у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Отже, такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до частини 5 статті 129 цього Кодексу.
Тобто критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас, критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Визначаючи розмір понесених відповідачем судових витрат у суді апеляційної інстанції, які підлягають розподілу, колегія суддів також враховує, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вже присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000 грн. При цьому правова допомога у суді як першої, так і апеляційної інстанцій надавалася одним і тим самим адвокатом – Бабічем О.О., а правова позиція сторони була сформована ще під час розгляду справи у суді першої інстанції та не зазнала змін під час апеляційного перегляду справи.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №910/789/21 та від 01 листопада 2023 року у справі №922/354/23.
Такі витрати не є неминучими та не відповідають критерію розумності та реальності у встановлених судом обставинах щодо надання правової допомоги адвокатом у цій справі.
Взявши до уваги наведені обставини, а також незмінність правової позиції сторін у справі, предмет позову, обсяг доказів, які підлягали дослідженню у справі, судова колегія вважає, що заявлена відповідачем сума судових витрат у суді апеляційної інстанції є неспівмірною з складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
З огляду на вказане та наведені вище обставини, оцінивши подані відповідачем письмові докази на підтвердження витрат на надання правничої допомоги, беручи до уваги відсутність особливої складності справи, яка переглядалася судом апеляційної інстанції в письмовому провадженні без виклику сторін, а також недоведеність заявником обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, колегія суддів зазначає, що у даному випадку, з огляду на розумність, обґрунтованість та співмірність розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, такий розмір у сумі 15000 грн. є завищеним, з огляду на що колегія суддів дійшла висновку про те, що достатнім, співмірним та обґрунтованим буде розмір призначення до відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Так, у постанові від 11 січня 2023 року у справі №922/4195/21 Верховний Суд дійшов висновку, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).
Додатково судом враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17, згідно з яким стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає частково обґрунтованою заяву фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. про стягнення витрат на правничу допомогу у справі №924/690/25 та таким, що потребує часткового задоволення з відмовою в іншій частині.
Щодо заяви представника фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішуючи питання про розподіл судових витрат та своєчасність подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд повинен виходити з того, що право сторони на їх відшкодування кореспондується з дотриманням визначеного процесуальним законом порядку реалізації такого права.
Так, Верховний Суд у постанові від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19 зазначив, що сторона, яка має намір отримати відшкодування витрат на правничу допомогу, зобов`язана: подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми таких витрат у першій заяві по суті спору; заявити про намір їх відшкодування до закінчення розгляду справи; а також подати докази на підтвердження їх розміру протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
При цьому, як вказано у постановах Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі №921/221/21 та від 31 травня 2022 року у справі №917/304/21, процесуальний закон не встановлює спеціальних вимог до форми такої заяви, однак визначає граничний строк її подання — до закінчення розгляду справи, що є обов`язковим для сторони.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що у разі подання доказів понесених витрат поза межами встановленого строку без клопотання про його поновлення та без обґрунтування поважності причин пропуску така заява підлягає залишенню без розгляду.
Разом з тим Верховний Суд у постановах від 29 червня 2022 року у справі №161/5317/18 та від 02 лютого 2024 року у справі №910/9714/22 наголосив на необхідності розмежування наслідків порушення зазначених процесуальних вимог, а саме: неподання стороною заяви про намір відшкодування витрат до закінчення розгляду справи є підставою для відмови у задоволенні відповідної заяви, тоді як неподання доказів на підтвердження їх розміру у встановлений строк, за умови належного заявлення таких вимог, тягне залишення заяви без розгляду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не заявляв про намір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відсутні правові підстави для їх розподілу незалежно від подання відповідних доказів після ухвалення судового рішення.
Керуючись статтями 129, 233, 244 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Заяву фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. про стягнення витрат на правничу допомогу у справі №924/690/25 задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи - підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи - підприємця Комарницької Тамари Миколаївни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
В решті заяви відмовити.
В задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Доручити Господарському суду Хмельницької області видати відповідний наказ.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений "14" квітня 2026 р.
Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Філіпова Т.Л. 

Суддя   Василишин А.Р.