Справа № 331/6054/24
Провадження № 2/331/200/2026

РІШЕННЯ
іменем України
13.04.2026 

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Фісун Н.В., за участю секретаря судового засідання Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в якому вказує, що 08 липня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в Бюро Цивільних справ в окрузі Лунган, місто Шеньчжень провінція Гуандун, Китайська Народна Республіка зареєстровано шлюб та видано відповідне свідоцтво. Від даного шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Відповідач отримав посвідку на постійне проживання в України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2023 року шлюб між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 розірвано.
Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з позивачкою.
З січня 2021 року всі питання, пов`язані з вихованням та утриманням дітей вирішуються Позивачем самостійно, без участі та підтримки Відповідача. Матеріальної допомоги на утримання дітей після припинення шлюбних відносин він взагалі не надає.
08 листопада 2023 року у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 478.
Відповідач не приходить до дітей, не виявляє бажання спілкуватись з ними та приймати будь-яку участь у їх вихованні. Взагалі зовсім не цікавиться здоров`ям дітей і не виявляє жодної турботи по відношенню до них. Також Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток синів, їх навчання та підготовку до самостійного життя, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім того, Відповідач не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання. Також, батько дітей ухиляється від спілкування з синами в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення та не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загально визнаннях норм моралі; відсутність інтересу до їх внутрішнього світу, відсутність умов щодо отримання дітьми освіти. У зв`язку з тим, що діти швидко зростають та дорослішають, і вони з цього приводу починають ставити різні питання, відповіді на які можуть порушити їх покій та психіку.
Відповідачу з боку Позивача ніколи не чинилися перешкоди у спілкуванні з дітьми, останній повністю припинив зв`язок з ними, всіляко ухиляється від спілкування з Позивачем та дітьми. З часу припинення шлюбних відносин Відповідач жодного разу не відвідав дітей, не вітав з Днем народження та іншими святами.
Діти добре спілкуються з вітчимом ОСОБА_9 , у них добрі та теплі взаємовідносини. Він має у них авторитет та повагу. Діти прислухаються до його порад та зауважень. Наразі, вітчим повністю замінив біологічного батька та виконує батьківські обов`язки покладені на ОСОБА_21. ОСОБА_10 взяв на себе всі витрати по утриманню, оплачує лікування, харчування, розваги для дітей та освітні заходи, житлово- комунальні послуги та інші витрати, пов`язані з нашим побутом.
10 серпня 2022 року о 09 годині 30 хвилин, ОСОБА_21, знаходячись за адресою фактичного місця проживання, вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно Позивача при неповнолітніх дітей.
Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12.08.2022 року справа № 331/2540/22 провадження № 3/331/1308/2022 провадження в справі відносно ОСОБА_21, на підставі ст. 22 КУпАП закрито, звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_21 усне оголошено зауваження. 
Згідно відповіді на запит адвоката № 15\05\2024 від 15.05.2024 р. ФОП ОСОБА_12 , дитячий центр «Гамма+» пацієнтів ОСОБА_13 і ОСОБА_14 супроводжує матір, яка надала згоду на лікування дітей. 
Згідно довідки №02-08/112 від 21.05.2024 року ( відповіді на запит адвоката) виданої Запорізькою Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 15, Відповідач ОСОБА_21, у шкільному житті, навчанні та вихованні ОСОБА_4 і ОСОБА_5 участі не приймає, контакту зі школою не підтримує, їх виханням займається мати ОСОБА_8 .
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 17.05.2024 р. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зазначено, що вихованням дітей опікується мати, вітчим та бабуся, житлово побутові умови родини задовільні, відповідають санітарним нормам та потребам дітей.
Згідно консультативного висновку від 24.05.2024 року виданої КНП «ДМЛ № 5» ЗМР Запорізькою, діти з 2016 року проходять медичні профогляди. На прийомі у лікаря присутня мати дітей.
Згідно довідки Згідно довідок від 24.05.2024 року виданої приватним лікарем стоматологом Стрюк Ю.В. , діти з 2016 року проходять медичні профогляди стоматолога. На прийомі у лікаря присутня мати дітей, фінансові витрати, засоби гігієни забезпечує лише мати.
Враховуючи викладене, вважає що свідоме і тривале нехтування Відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх синів є наслідком його винної поведінки та є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Прохає суд Позбавити ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та Стягнути з ОСОБА_21 на користь ОСОБА_8 , аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття.
09.10.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
07.11.2024 року ухвалою суду витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України ОСОБА_2 .
19.02.2025 року Ухвалою суду направлено судове доручення до Центрального органу Китайської Народної Республіки про надання правової допомоги . Провадження по справі зупинено до надходження відповіді. 
23.12.2025 року з Міністерства юстиції України Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції направлені документи, отримані на підтвердження виконання доручення Олександрівського районного суду м.Запоріжжя про вручення судових документів громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_21 по справі на території Китайської Народної Республіки.
Відповідачем долучено відзив на позовну заяву, в якій вказав, що визнає позовні вимоги позивач повністю, не заперечує проти припинення його батьківських прав. У зв`язку з військовими діями на території України він не планує повертатися і проживати в Україні./а.с.79-85/.
23.12.2025 року Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
11.03.2026 року з Міністерства юстиції України Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції направлені додаткові документи, отримані на підтвердження виконання доручення Олександрівського районного суду м.Запоріжжя про вручення судових документів громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_21 по справі на території Китайської Народної Республіки. Позивачем, долучені додаткові документи, не перекладені на українську мову.
Позивачка та Представник позивача, адвокат Дерев`янко І.О. у судовому засіданні підтримали позовну заяву, прохали суд задовольнити її у повному обсязі. 
Відповідач, згідно долученого відзиву, з позовними вимогами погоджується у повному обсязі.
Представник Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та прохали прийняти рішення в найкращих інтересах дітей.
Суд, заслухавши представника позивача, позивача, думку дитину, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних обставин.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 їх батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 /а.с.9-13/.
Заочним Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 05.09.2023 року шлюб між ОСОБА_17 і ОСОБА_2 розірвано./а.с.8/.
Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12.08.2022 року справа № 331/2540/22 провадження № 3/331/1308/2022 провадження в справі відносно ОСОБА_16 , на підставі ст. 22 КУпАП закрито, звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. ОСОБА_21 усне оголошено зауваження./а.с.22/.
Згідно відповіді на запит адвоката № 15\05\2024 від 15.05.2024 р. ФОП ОСОБА_12 , дитячий центр «Гамма+» пацієнтів ОСОБА_13 і ОСОБА_14 супроводжує матір, яка надала згоду на лікування дітей. Безумовно діти відвідували клініку у супроводі дорослого, документальної фіксації супроводу та характеристикою батьків клініка не робить./а.с.19/.
Згідно довідки №02-08/112 від 21.05.2024 року виданої Запорізькою Загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 15, Відповідач ОСОБА_21, у шкільному житті, навчанні та вихованні ОСОБА_4 і ОСОБА_5 участі не приймає, контакту зі школою не підтримує, їх виханням займається мати ОСОБА_8 ./а.с.16/.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 17.05.2024 р. ОСОБА_13 і ОСОБА_5 зазначено, що вихованням дітей опікується мати та вітчим , житлово побутові умови родини задовільні, відповідають санітарним нормам та потребам дітей./а.с.17,18/.
Згідно консультативного висновку від 24.05.2024 року виданої КНП «ДМЛ № 5» ЗМР Запорізькою, діти з 2016 року проходять медичні профогляди. На прийомі у лікаря присутня мати дітей./а.с. 21/.
Згідно довідки від 24.05.2024 року виданої приватним лікарем стоматологом Стрюк Ю.В. , діти з 2016 року проходять медичні профогляди стоматолога. На прийомі у лікаря присутня мати дітей, фінансові витрати, засоби гігієни забезпечує лише мати./а.с.20/.
Відповідно до Висновку спеціаліста-психолога за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що за результатами бесіди з дитиною та аналізу отриманих даних встановлено, що , на теперішній час безпосередні особисті зустрічі ОСОБА_4 з біологічним батьком ОСОБА_21 ОСОБА_19 не відбуваються. Зі слів дитини, батько проживає окремо, в іншій країні. Спілкування між ними має епізодичний та переважно формальний характер і здійснюється у дистанційній формі. Денні зазначає, що такі контакти відбувається нерегулярно та, як правило ініціюються матір`ю, яка пропонує дітям зателефонувати батькові. При цьому, за словами, сам ОСОБА_21 ОСОБА_19 самостійно не проявляє ініціативу щодо встановлення контакту. Зміст спілкування, за описом Денні, має поверхневий характер, батько під час розмови не цікавиться життям, навчанням чи особистими справами дітей, що зумовлює відсутність емоційної включеності у таку взаємодію.
Згідно висновку районної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення ОСОБА_18 ОСОБА_20 батьківських прав від 16.02.2026 року, встановлено, що дослідивши документи, врахувавши пояснення матері, письмові пояснення батька, думку дітей, дійшов висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_21 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У судовому засіданні, за участі психолога Губи Н.О. , була допитана дитина ОСОБА_4, який повідомив, що з батьком проживали разом до початку війни. Потім він виїхав за кордон так як розпочалася війна. Він з братами дзвонить до нього, мама також. Під час розмов батько цікавиться їх життям, запитує про справи, про навчання, спілкується з ним на англійській мові. На запитання судді відповів, що батько матеріально допомагає, надсилає кошти. Він на батька ображений, так як ображав маму. Чоловік мами до них відноситься добре, допомагає, має добрий характер. Не заперечує проти позбавлення батька батьківських прав.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, немає. Позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Суд звертає увагу на те, що позивач, вказуючи на те, що відповідач тривалий час не піклується про дітей та не надає їм матеріальної підтримки, звернулася лише про стягнення аліментів під час подання позову про позбавлення батьківських прав. Тож на момент розгляду справи суд вважає, що відповідач не ухилявся від виконання свого обов`язку щодо утримання дітей, та при допиті дитини, було підтверджено, що батько надає матеріальну допомогу та надсилав кошти.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню дітей, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач був попереджений органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей.
При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).
Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідача ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дітей, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд вважає, що відсутні правові підстави для позбавлення його батьківських прав.
Доводи позивача про те що, маючи докази наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а саме ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, не виявлення інтересу до життя дітей,не заслуговує на увагу, оскільки, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, доведення обставин саме свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача, в свою чергу, позивачем належних, допустимих та достатніх доказів в підтвердження вказаних обставин надано не було.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дітей.
Відповідно до ч. ч. 4,5,6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд не приймає до уваги висновок районної адміністрації, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення ОСОБА_21 батьківських з огляду на те, що у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, даний висновок є недостатньо обґрунтованим. Оцінюючи висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, суд також вважає зазначений висновок безпідставним та необґрунтованим, адже при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачкою, яка зацікавлена в розгляді справи. При цьому, сама перевірка проведена формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів дітей та оцінено такий в сукупності з іншими доказами у справі. Поданий висновок органу опіки та піклування не містить фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, у ньому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та такий не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками.
Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).
Враховуючи, що з позовом  ОСОБА_1 звернулася до суду в жовтні 2024 року, натомість як з лютого 2022 року в Україні триває воєнний стан внаслідок військової агресії РФ проти України по теперішній час, тож відсутність з боку відповідача участі у вихованні дітей, на що вказувала позивачка, але це не підтверджено жодними доказами, та може бути пов`язано саме з війною в Україні, так як відповідач у відзиві вказав, що у зв`язку з військовими діями на території України він не планує повертатися і проживати в Україні, так в матеріалах справи є інформація з Державної прикордонної служби України про перетин у листопаді 2022 році кордону ОСОБА_18 /а.с.58/, що є доказам, того, що у нього існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дітей ( безпосередньо навіть брати участь у батьківських зборах та відвідувати лікарів.).
Вимушене тимчасове перебування одного з батьків за кордоном унаслідок життєвих обставин (зокрема, запровадження карантинних заходів , уведення воєнного стану на території України) дійсно створює певні труднощі у налагодженні стосунків з дитиною, проте вказана обставина сама по собі не свідчить про ухилення батька від участі у вихованні та утриманні дитини (Постанова ВС від 01.11.2023 року у справі №522/995/22). 
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Відповідач подав до суду заяву про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей та стягнення аліментів. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову позивача ОСОБА_1 є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, суперечить закону та порушує як найкращі права та інтереси малолітніх дітей, а тому не приймається судом до уваги у цій справі, так як лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2023 року у справі ЄУН 401/1944/22, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
У судовому засіданні позивачка суду пояснила, що вони сварилися з відповідачем, він був притягнутий до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, не допомагав матеріально, вирішили розлучитися так як стосунки погіршувалися. Суд звертає увагу, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)).
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняв насильство по відношенню до них, відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав.
Разом із тим, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам, кожному конкретно взятому та у сукупності.
Суд звертає увагу, що під час дослідження думки дитини, були протиріччя у показах під час спілкування з ним. Під час допиту дитини у судовому засіданні та під час складання висновку психологом, Денні говорив, що спілкується з батьком, а у висновку органу опіки та піклування вказано , що під час спілкування з дітьми встановлено, що вони не спілкуються з батьком жодним чином.
Суд звертав увагу, що Денні не виказував про своє бажання щодо позбавлення батька батьківських прав, а лише зазначив, що не заперечує проти цього. 
У судовому засіданні дитина не заперечувала проти позбавлення батьківських прав батька, але суд, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, не враховує думку дитини та зауважує, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21), Постанова КЦС ВС від 26.12.2024 року у справі №561/474/24(61-13691св24.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.
Надані позивачем довідки про склад сім`ї та акти обстеження умов проживання , свідчать лише про факт проживання дітей разом з мамою. Разом з тим жодним чином не підтверджують наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання спільних дітей, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
При цьому, позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Позивачка не обґрунтувала та не довела, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав і яким чином позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме захисту інтересів дітей, не надала доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.
Та обставина, що малолітні діти проживають разом з матір`ю, а також добре ставлення чоловіка, з яким проживає позивачка, до її дітей не є достатніми підставами для позбавлення батьківських прав ОСОБА_21 ОСОБА_19 .
Отже фактично у справі є лише пояснення позивачки, згідно яких відповідач, нібито, не виконує свої обов`язки.
Наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_21 ОСОБА_19 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
При цьому суд зазначає, що позивачка та її представник адвокат Дерев`янко І.О. при розгляді спору не довели суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення  ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року в справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року в справі № 461/7447/17, від 05 березня 2025 року в справі № 336/1230/23, від 21 травня 2025 року в справі № 383/1182/23.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи представник позивача та позивачка не надали належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідача ОСОБА_2 , щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дітей.
При цьому, суд зазначає, що відповідач має брати більш активну участь у вихованні та утриманні своїх дітей, тому встановлені судом обставини вказують на наявність підстав для того, аби попередити відповідача  ОСОБА_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів ,суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальнестановище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1tp:/search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_798/ed_2018_02_06/pravo1/T022947.html?pravo=1#798" title="Сімейний кодекс України; нормативно-правовий акт № 2947-III від 10.01.2002">ст. 182 СК України) .
Згідно вимог ч 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_16 , на користь ОСОБА_8 , аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.

Відповідачем подано до суду заяву про визнання позову в частині стягнення аліментів.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, згідно із ч.1 ст.183 СК України, визначається судом.
Суд вважає за доцільне визначити стягувані з відповідача аліменти відповідно до ст.183 СК України у частці від заробітку (доходу) останнього, в розмірі, вказаному у позові, оскільки саме про такий порядок просить у позовній заяві позивач, а відповідач не заперечує.
Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.
Позов було подано позивачем до суду 02.10.2024 року.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.7,19,150,155,164,166 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів-задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП- НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/2 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.10.2024 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у дохід держави в сумі 1211,20 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13.04.2026 року.

Суддя: Н.В.Фісун