Справа № 536/1886/25
Провадження № 2/536/140/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Кременчук
Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді Реки А.С.,
за участю секретаря судового засідання Черненко А.А.,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

Встановив:
ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцького районного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період з 16 травня 1998 року по 03 жовтня 2017 року сторони перебували у шлюбі, під час якого 23 грудня 2005 року було придбано будинок загальною площею 59,0 кв.м. та 28 грудня 2012 року приватизовано земельну ділянку загальною площею 0,2500 га виділену для будівництва та обслуговування придбаного будинку, титульним власником значиться ОСОБА_2 . Враховуючи, що відповідач має намір продати майно, позивачка просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 223345,00 грн., титульним власником якого є ОСОБА_2 , та в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, вартістю 223345,00 грн. за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, вартістю 406879,62 грн, кадастровий номер 5322480706:06:001:0107, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку. Також просить суд стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.
Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 серпня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито справу в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Гольдінова О.В. в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов визнав в повному обсязі.
У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 16 травня 1998 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружились 16 травня 1998 року. Прізвище чоловіка після одруження – « ОСОБА_4 », дружини – « ОСОБА_4 » (а.с.10).
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2017 року розірвано шлюб, зареєстрований 16 травня 1998 року в Новогалещинській селищній раді Козельщинського району Полтавської області, актовий запис № 6, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с.13).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 23 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу (а.с.11), витягу з Державного реєстру правочинів №1932704 від 23 грудня 2005 року (а.с.12) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9622213 від 20 січня 2006 року (а.с.17), ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими будівлями, що в цілому складаються з житлового будинку літ.Аааг, житловою площею 33,6 кв.м, загальною площею 59,0 кв.м.; сарая літ. Б; сарая літ.В; погрібника літ.Г; колодязя літ.К; що знаходяться в АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці площею 0,02 га Бондарівської сільської ради. Продаж вчинено за 1800 (одна тисяча вісімсот) грн., які покупцем сплачені продавцю повністю до підписання цього договору. Реєстраційний номер 13157695, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності – 20 січня 2006 року.
Відповідно до висновку експерта №65-25 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження(а.с.21-24) ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , становить 229345 грн.
Рішенням Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12 липня 2012 року (а.с.18) передано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, загальною площею 0,2500 га.
Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №982869 від 29 грудня 2012 року(а.с.19), ОСОБА_2 на підставі рішення Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12 липня 2012 року(а.с.18) є власником земельної ділянки 0,2500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5322480706:06:001:0107, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд.
Відповідно до витягу №НВ-5301174492025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок(а.с.20) нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 5322480706:06:001:0107 складає 406879,62 грн.
Також судом було досліджено технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-16). 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статей 69-70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Отже, норми статей 57-60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Судом встановлено, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був набутий у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,0 кв.м., площею житлових приміщень 33,6 кв.м., розташований на земельній ділянці Бондарівської сільської ради площею 0,02 га.
Таким чином, оцінивши надані сторонами докази та враховуючи позицію відповідача щодо визнання позовних вимог в частині поділу житлового будинку, суд дійшов висновку, що спірний будинок є спільним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку.
Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 691/1240/18).
Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації було передано у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5322480706:06:001:0107, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12 липня 2012 року. 
Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.
При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц, від 31 січня 2023 року у справі № 587/2739/20.
Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, суд застосовує положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.
Згідно зі статтею 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. 
Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачем в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивачки переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Таким чином, суд враховує, що у позовних вимогах позивачкою не заявлялося про припинення права власності на спірні об`єкти нерухомості та стягнення грошової компенсації, згоди на такий варіант поділу сторони не надавали, жодна зі сторін не вносила на депозитний рахунок суду грошових коштів у рахунок вартості своєї частки. Фактичні позовні вимоги сторін не були спрямовані на реальний поділ цього майна - жодна зі сторін не просила в порядку поділу майна залишити його собі або ж присудити іншій стороні зі стягненням відповідної компенсації на свою користь, щоб якась зі сторін отримала повноцінну можливість користуватися та розпоряджатися таким майном.
З урахуванням вищевказаного, оскільки спірні об`єкти нерухомого майна не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає таке майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на ідеальні частки у спірному нерухомому майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін.
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц слідує, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».
Враховуючи, що у цій справі метою заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є поділ спільного сумісного майна, відсутні підстави для задоволення такої позовної вимоги, як визнання спірного майна об`єктами спільного сумісного майна як неефективної.
Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст.57, 60, 61, 63 СК України, ст.5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 142, 200, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

Ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на ідеальні частки в наступному майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін:
на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею житлового будинку 59,0 кв.м., житловою площею 33,6 кв.м.;
на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5322480706:06:001:0107, загальною площею 0,2500 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 1575 (одна тисяча п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 60 копійок. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Полтавського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повне найменування учасників процесу:
Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя	А. С. Река