04.03.26
22-ц/812/528/26
Справа № 490/7999/25     Головуючий у 1-й інстанції Саламатін О. В.
Провадження № 22ц/812/528/26  Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
4 березня 2026 року    м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Локтіонової О. В., Серебрякової Т. В., 
із секретарем: Колосовою О. М.,
за участі: представниці відповідача – Тальчук П. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , 
від імені якого діє представниця ОСОБА_2 , 
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 9 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Саламатіна О. В. у місті Миколаєві о 9 годині 25 хвилині зі складанням повного рішення, у справі
за позовом 
Акціонерного Товариства «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк») до 
ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А: 
У вересні 2025 року АТ «А-Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 120 941 грн 62 коп. заборгованості за кредитним договором у вигляді боргу за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом.
В обґрунтування позову банк зазначив, що 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг та оформлення платіжної картки, підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», на підставі якої на ім`я позичальника відкрито рахунок та надана кредитна картка з встановленням кредитного ліміту за його банківським рахунком.
Між тим, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти, позичальником у визначені строки не погашена сума основного кредиту та відсотки за користування кредитом, а тому банк має право вимагати від відповідача повернення усієї кредитної заборгованості. 
Відзиву на позовну заяву не надано.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 9 грудня 2025 року позов АТ «Акцент - Банк» задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2020 року у розмірі 120 941 грн, яка складається з 85 385 грн 46 коп. заборгованості за тілом кредиту та 35 556 грн 16 коп. заборгованості за відсотками.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свою представницю Тальчук П. І., посилався на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, внаслідок чого просив про його скасування та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову . 
На обґрунтування вимог скарги, зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки він не погоджував основні умови кредитування, а в анкеті-заяві зазначив лише про те, що ознайомився з актуальними умовами та правилами розміщеними на сайті банку. 
Крім того матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані позивачем до позову Умови та Правила надання банківських послуг в АТ «А-Банк» були надані відповідачу для ознайомлення та погодження, а також підписання, внаслідок чого вони не є складовою частиною кредитного договору. 
За наведеного вважав не підтвердженими обставини домовленості сторін у письмовому вигляді щодо ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, та що при укладенні кредитного договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які банк вважав узгодженими.
Отже, наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не є належним доказом у справі та не може бути прийнятий до уваги судом під час розгляду справи. 
Також вважав неналежним доказом щодо укладення ним кредитного договору наданий позивачем паспорт споживчого кредиту, оскільки інформація, що у ньому міститься є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою) та призначена для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору, а тому не є невід`ємною складовою частиною кредитного договору. 
Зазначав, що заявлений розмір заборгованості є недоведеним, оскільки не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, а наданий банком розрахунок кредитної заборгованості таким не є. 
Вказував, що ним повернуто банку кошти у розмірі 236 882 грн 14 коп., в той час як розмір заборгованості, який пред`явлено до стягнення, становить 120 941 грн 62 коп., з яких кредитором неправомірно нараховані відсотки на суму 35 556 грн 16 коп. Тобто за наданим банком розрахунком вбачається, що ним повернуто коштів на користь банка в більшому розмірі, ніж отримано, на суму 28 739 грн 66 коп., що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Посилався на відповідну судову практику.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що підписуючи анкету-заяву, позичальник зазначив про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які разом з тарифами складають кредитний договір від 22 грудня 2020 року, та з якими відповідач ознайомився, а також зобов`язався в подальшому знайомитись з ними на сайті банку. Боржник користувався кредитом та своїм підписом в анкеті підтвердив виконання банком усіх переддоговірних формальностей, і саме це є доказом обізнаності позичальника з усіма умовами кредитування на момент підписання кредитного договору. 
Зазначав також, що наявна у відповідача заборгованість нарахована у відповідності до умов кредитування, які складаються із анкети-заяви, тарифів, Умов та правил надання банківських послуг, а нараховані проценти оговорені у паспорті споживчого кредиту, що підписаний позичальником за допомогою електронного підпису, і в якому чітко оговорені умови кредитування, строки, процента ставка та інше. Наявність заборгованості підтверджено доданими до позову випискою з карткового рахунку позичальника, яка є первинним бухгалтерським документом, та розрахунком кредитної заборгованості. 
Посилався на відповідну судову практику.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у судовому засіданні, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 підписані паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» з інформацією про різні умови кредитування з урахуванням побажань споживача та анкета - заява про приєднання до надання АТ «А-Банк» банківських послуг без зазначення конкретного виду банківської послуги, як то кредит, депозит, відкриття рахунку, а також визначення розміру кредитного ліміту (а.с.20). 
В той же день банком на ім`я відповідача відкрито рахунок, за яким встановлено кредитний ліміт, спочатку за бажанням клієнта, в розмірі 11 000 грн, але з подальшою зміною його розміру за ініціативою банка до 85 400 грн станом на 5 серпня 2022 року, та видані за цим рахунком платіжні картки з кінцевим строком їх використання до вересня 2028 року (а.с.37-38). 
Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», зокрема в частині кредитування, що розташовані в рекламному буклеті та надані банком позичальнику для ознайомлення, відповідачем ОСОБА_1 не підписані та розміщені на сайті банку із покладенням на позичальника зобов`язання слідкувати за їх зміною (а.с.20, 40-53, 54-55). 
Інші документи щодо обраного кредитного продукту, кредитного ліміту, узгодженого розміру процентів за користування кредитними коштами тощо, між сторонами не укладено та позичальником не підписано.
Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, якщо між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, то вони регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші. 
Тому положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Таким чином договір кредитування, що укладався між сторонами, повинен був складатися із узгоджених та підписаних ними: анкети-заяви позичальника щодо приєднання до умов та правил, тарифів стосовно наданого кредиту, а також умов і правил надання банківських послуг.
Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 підписана тільки анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у АТ «А–Банк», у якій відсутнє погодження позичальника з банком усіх складових договору про надання банківських послуг, а саме розмір процентів тощо. Самі Умови та правила надання банківських послуг та тарифи банку позичальником теж не підписані (а.с.20, 40-53, 54-55), а надана лише згода на те, що він зобов`язується знайомитися зі змінами до «Умов та правил надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті (а.с.20).
Втім, вважаючи, що такі умови між банком та позичальником узгоджені, банком до матеріалів справи наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг, без зазначення дати їх затвердження та періоду чинності редакції, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна Gold» та «Зелена», на яких відсутній підпис позичальника про ознайомлення з ними, та їх погодження (а.с.40-53, 54-55).
Тобто надавши витяги з таких Умов та правил, а також тарифів, позивачем у судовому порядку не доведено, що ці умови та правила, а також тарифи існували на час підписання позичальником анкети-заяви та банком проведено розрахунок виключно у відповідності до їх положень, а на час підписання позичальником анкети-заяви ці Умови та правила не були змінені. 
За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Така позиція висловлена Великою Палатою ВС у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 та є підставою для застосування до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи, яка знаходиться на перегляді у суді апеляційної інстанції. 
Не спростовує цей висновок і надання на обґрунтування проведеного розрахунку кредитної заборгованості копії інформаційної довідки, що є паспортом споживчого кредиту, яка підписана від імені позичальника ОСОБА_1 22 грудня 2020 року, та у якій перелічені фінансові умови надання платіжної картки за трьома різними кредитними картками, із зазначенням трьох різних процентних ставок а також трьох різних розмірів процентних ставок, які застосовуються при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту (а.с.21-22).
За змістом статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» на кредитодавця покладається відповідальність щодо інформації споживача про умови кредитування до укладення між сторонами самого договору. Така інформація надається споживачу у письмовому вигляді та надає йому можливість визначитися з кредитним продуктом, який у подальшому він може обрати та укласти споживчий кредит на визначених сторонами умовах.
Відповідно до висновку Великої Плати Верховного Суду, зробленого у постанові від 23 травня 2022 року під час розгляду справи № 393/126/20 виснувано, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. 
При тому потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Враховуючи наведені правові висновки та встановлені у справі обставини на підставі наданих сторонами доказів, судом першої інстанції зроблені помилкові висновки про наявність підстав для нарахування банком відсотків та інших платежів за виданими у користування позичальника коштами, внаслідок того, що у справі відсутнє підтвердження прийняття позичальником умов та тарифів зі сплати процентів за наданими банком витягом з Умов та витягом з Тарифів, як складової частини кредитного договору приєднання. 
Однак, незважаючи на те, що у заяві-анкеті позичальника від 22 грудня 2020 року розмір процентної ставки на визначено та не узгоджено (а.с.20), банком за наданим ним розрахунком у період з 22 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року нараховані проценти за користування позичальником встановленим кредитним лімітом за ставкою 44,4% річних, та потім у період дії з 31 травня 2021 року по 24 вересня 2025 року відповідно до ставки 40,8% річних, із подальшим застосуванням з 31 березня 2021 року прострочених відсотків за підвищеною ставкою у 88,8%. 
Таким чином за наведених обставин, слід дійти висновку, що позивачем хибно розрахована заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом, як за рахунок його штучного збільшення через їх включення до тіла кредиту, так і у зв`язку з безпідставним нарахуванням відсотків за користування кредитом, в той час як використані кошти банка повернуті позичальником у повному обсязі, а відсотки, в тому числі і погашені за рахунок кредиту, нараховані ним безпідставно. 
Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі 235 608 грн 60 коп. повернуті ним АТ «А-Банк» в добровільному порядку в більшому розмірі, в сумі 253 238 грн 14 коп. (а.с.23), підстав для їх додаткового стягнення, як тіла кредиту та відсотків за його користування, колегія суддів не вбачає, оскільки отримання та повернення таких коштів підтверджено наданою позивачем випискою з банківського рахунку.
За такого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на відсутність доказів узгодження між банком та позичальником умов договору та фактичне повернення відповідачем отриманих від банку коштів.
При цьому наведений в тексті апеляційної скарги розрахунок, що наданий відповідачем на обґрунтування доводів скарги, не береться колегією суддів до уваги через хибність алгоритму його проведення. 
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України із постановленням нового про залишення позову без задоволення. 
Враховуючи скасування рішення суду з постановленням нового про відмову в задоволенні позову, з огляду на положення статті 141 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення на користь банка понесених ним судових витрат у суді першої інстанції. 
В той же час з позивача підлягають стягненню судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції на користь відповідача, а саме в розмірі 3 633 грн 60 коп. судового збору, сплаченого ним за подачу апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені адвокаткою Тальчук Поліною Іллівною, - задовольнити.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 9 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - залишити без задоволення.
Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 3 633 грн 60 коп. судового збору, сплаченого за розгляд справи в апеляційній інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, починаючи з цього дня та протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 
Головуюча       О. О. Ямкова
Судді       О. В. Локтіонова 
Т. В. Серебрякова