СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Харків Справа № 922/485/22 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.,
за участю секретаря судового засідання: Євтушенка Є.В.,
за участю представників сторін:
від позивача (апелянта): прокурор Ногіна О.М., посвідчення;
від відповідача-1: не з`явилися;
від відповідача-2: не з`явилися;
від відповідача-3: не з`явилися;
від відповідача-4: не з`явилися, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської окружної прокуратури міста Харкова (вх. №1717 Х/2),
на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 (повний текст ухвали складено 24.07.2025) у справі № 922/485/22 (суддя Жельне С.Ч.),
за позовом Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова, 
до відповідачів:
1) Харківської міської ради,
2) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, 
3) Приватної науково-виробничої комерційної фірми "Бріг",
4) Фізичної особи ОСОБА_1 ,
про скасування рішення, визнання недійсним договору та витребування майна 

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року перший заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради (далі – ХМР), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (далі – Управління), Приватної науково-виробничої комерційної фірми "Бріг" (далі – ПрНВКФ "Бріг"), фізичної особи ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ), в якому просив суд:
- визнати незаконним та скасувати пункт 14 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 29.07.2018 №5600-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Приватною науково-виробничою комерційною фірмою "Бріг", посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за №1069;
- витребувати у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху №ХХХІІа загальною площею 7,2 кв.м. в житловому будинку літ. "А-6", розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачами вимог законодавства при здійсненні приватизації спірних приміщень. Зокрема, позивач вказує на незаконність рішення ХМР про надання дозволу на проведення приватизації зазначених нежитлових приміщень шляхом викупу, а також те, що така приватизація спірних нежитлових приміщень суперечить інтересам держави та територіальної громади.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.07.2025 позовну заяву першого заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України); встановлено прокурору для усунення недоліків позовної заяви 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали; запропоновано прокурору у встановлений строк подати до Господарського суду Харківської області:
- експертно-грошову оцінку вартості спірного нерухомого майна, здійснену в порядку, визначеному законом, чинну на дату подання позовної заяви;
- документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна; 
- докази доплати судового збору, з урахуванням наданої оцінки (експертно-грошової оцінки спірного майна), здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви.
21.07.2025 до місцевого господарського суду від прокурора надійшли письмові пояснення, в яких зазначено наступне:
- прокурором здійснено сплату судового збору за майнову вимогу про витребування майна у ОСОБА_1 відповідно до вартості набутого останнім майна, яка станом на дату подання позовної заяви підтверджувалася Звітом про оцінку майна, виданим суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 , тобто у визначених законом розмірах;
- щодо надання експертно-грошової оцінки вартості спірного нерухомого майна, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви, прокурор зазначив, що положення ч. 6 ст. 164 ГПК України на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки ці норми закону не мають зворотної дії в часі; прокурор також зауважив про недобросовісність набувача майна ОСОБА_1 ;
- невнесення прокурором вартості витребуваного майна на депозитний рахунок суду виключає можливість ухвалення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, але не виключає можливість розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування нерухомого майна у недобросовісного набувача; Законом України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" (далі – Закон № 4292-ІХ) передбачено компенсацію безпосередньо органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, а не за рахунок прокурора; механізм реалізації нововведених норм ЦК України на цей час відсутній.
З огляду на викладене, прокурор цією заявою повідомив суд про усунення недоліків позовної заяви, встановлених в ухвалі Господарського суду Харківської області від 16.07.2025 у справі № 922/485/22.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 позов першого заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Харкова залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 226 ГПК України з огляду на те, що прокурором не надано суду експертно-грошову оцінку вартості спірного нерухомого майна, на основі якої має здійснюватися сплата судового збору (відповідно до вартості спірного майна), а також документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка спірного майна) якого повинна бути здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не виконав вимоги ухвали суду 16.07.2025 про залишення позовної заяви без руху у цій справі, що є підставою для залишення позову без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Не погодившись з вищевказаною ухвалою, Київська окружна прокуратура міста Харкова звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 про залишення без розгляду позовної заяви прокурора та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також стягнути судові витрати з відповідачів.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на наступне:
- позовна заява подана прокурором з дотриманням вимог ст. 164 ГПК України у редакції, чинній станом на дату звернення з цим позовом до суду (04.02.2022), крім того, ч. 6 ст. 164 ГПК України у чинній редакції не має зворотної дії в часі, оскільки є нормою процесуального права;
- позовна заява, подана прокурором про витребування майна у ОСОБА_1 як у недобросовісного набувача, про що також наголошувалось прокурором під час розгляду справи в суді першої інстанції; разом з цим, недобросовісність набуття спірного майна виключає можливість застосування вимог, які стосуються витребування майна у добросовісного набувача; саме позовній вимозі про витребування майна у недобросовісного набувача суд має надати оцінку під час розгляду справи; у випадку якщо суд дійде висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 388 Цивільного кодексу України (право власника на витребування майна від добросовісного набувача), це не свідчить про обов`язок позивача змінити предмет позову, оскільки це є правом позивача, і за обрання можливого неефективного способу захисту позивач несе відповідні ризики у вигляді відмови в задоволенні позову;
- невнесення прокурором вартості витребуваного майна на депозитний рахунок суду виключає можливість постановлення рішення суду про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, але не виключає можливість розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування майна у недобросовісного набувача;
- положення ч. 5 ст. 390 ЦК України не поширюється на випадки подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача. Питання щодо добросовісності чи недобросовісності набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської окружної прокуратури міста Харкова на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22; встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; призначено розгляд апеляційної скарги у справі №922/485/22 на 17.09.2025 о 09:15.
Копії ухвали Східного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження доставлено сторонам у справі та їх представникам через підсистему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Відповідачу-3 та відповідачці-4 копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження було надіслано засобами поштового зв`язку.
17.09.2025 до Східного апеляційного господарського суду від Харківської обласної прокуратури надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №922/485/22 за апеляційною скаргою прокурора до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/2555/21 та оприлюднення повного тексту постанови.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 задоволено клопотання Харківської обласної прокуратури та зупинено провадження за апеляційною скаргою Київської окружної прокуратури міста Харкова на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №922/2555/21 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду. Також зобов`язано сторін повідомити Східний апеляційний господарський суд про усунення обставин, що спричинили зупинення провадження у справі.
25.03.2026 до Східного апеляційного господарського суду від Київської окружної прокуратури міста Харкова надійшло клопотання про поновлення провадження у справі №922/485/22, яке обґрунтовано тим, що 28.01.2026 Верховним Судом ухвалено постанову у справі №922/2555/21, що свідчить про усунення обставин, які стали підставою зупинення апеляційного провадження у цій справі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.03.2026 задоволено клопотання Київської окружної прокуратури міста Харкова про поновлення провадження у справі; поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської окружної прокуратури міста Харкова на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22; розгляд апеляційної скарги у справі №922/485/22 призначено на 07.04.2026 о 15:00; запропоновано учасникам справи надати апеляційному суду письмові пояснення із викладенням своєї позиції у справі з урахуванням висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2026 у справі №922/2555/21.
Копії ухвали Східного апеляційного господарського суду про поновлення апеляційного провадження доставлено сторонам у справі та їх представникам через підсистему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Відповідачу-3 копію ухвали Східного апеляційного господарського суду про поновлення апеляційного провадження було направлено на зареєстровану поштову адресу згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
06.04.2026 до Східного апеляційного господарського суду від прокурора надійшли письмові пояснення з урахуванням правової позиції, сформованої Верховним Судом у справі №922/2555/21. 
У наведених поясненнях прокурор, зокрема, наголошує на тому, що позовні вимоги заявлено до недобросовісного набувача, а питання про добросовісність/недобросовісність набувачів судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
06.04.2026 до Східного апеляційного господарського суду від відповідачки-4 – ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких зазначено наступне: 
- ухвалою місцевого господарського суду від 16.07.2025 про залишення позовної заяви без руху було запропоновано прокурору надати, зокрема, експертно-грошову оцінку вартості спірного нерухомого майна, здійснену в порядку, визначеному законом, чинну на дату подання позовної заяви; докази доплати судового збору, з урахуванням наданої оцінки, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви. Проте для визначення ціни позову прокурором взято за основу оцінку вартості майна станом на 09.07.2018 (дата договору купівлі-продажу спірних приміщень), а не на дату подання позову (04.02.2022); 
- згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна, при поданні позову, який стосується захисту суспільних інтересів, є обов`язковою і прокурор зобов`язаний був надати до позову оцінку майна проведену станом на дату подання позову;
- висновки Великої палати Верховного суду у справі №922/2555/21 стосуються виключно питання щодо обов`язку внесення / невнесення на депозитний рахунок суду суми у розмірі вартості майна, яке є предметом спору, натомість оскаржувана ухвала суду першої інстанції, окрім зазначеного, також містить вимоги щодо надання експертно-грошової оцінки вартості спірного нерухомого майна, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви, а також докази доплати судового збору, з урахуванням наданої оцінки (експертно-грошової оцінки спірного майна), здійсненої в порядку визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви.
- відповідачка-4 заперечує проти недобросовісності останнього набувача ( ОСОБА_1 ), так як на момент набуття права власності були відсутні будь-які претензії або правові обмеження щодо спірного майна; крім того, договір купівлі-продажу від 08.07.2020 є відплатним.
З урахуванням викладеного, просить апеляційну скаргу позивача на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 залишити без задоволення.

У судовому засіданні 07.04.2026 брала участь прокурор, яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просила ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/25 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Інші уповноважені представники сторін у судове засідання 07.04.2026 не з`явилися, про причини неявки не повідомили.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності інших учасників справи, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутньої у судовому засіданні представниці органів прокуратури, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, 16.09.2015 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Приватною науково-виробничою комерційною фірмою "Бріг" (відповідач-3) було укладено договір оренди №2016, відповідно до умов якого ПрНВКФ "Бріг" прийняло в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 7,2 кв.м в житловому будинку літ. "А-6"за адресою м.Харків, вул. Пушкінська, 3, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова. 
Умовами договору оренди, серед іншого, передбачено, що в разі продажу майна орендар має переважне право на його викуп (п. 5.6. договору оренди №2016). 
Так, у подальшому за зверненнями відповідача-3 вказане нежитлове приміщення було приватизоване та викуплено. 
Відповідно до висновку ФОП Бєлих Б.М. про вартість майна ринкова вартість спірних нежитлових приміщень становить 29820грн.
09.07.2018 між Управлінням (продавець) та ПрНВКФ "Бріг" (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця нежитлове приміщення загальною площею 7,2 кв.м за адресою м.Харків, вул.Пушкінська, 3 літ. "А-6".
08.07.2020 між відповідачем-3 (продавець) та Єгоровою Л.О. (відповідачкою-4, покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає нежитлове приміщення 1-го поверху №ХХХІІа в житловому будинку літ. "А-6" загальною площею 7,2 кв.м за адресою м.Харків, вул.Пушкінська, 3.
Вважаючи процедуру приватизації шляхом викупу відповідного нежитлового приміщення порушеною, прокурор звернувся з позовом до суду для захисту інтересів громади міста Харкова. Проте оскаржуваною ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі № 922/485/22 позов залишено без розгляду з вищезазначених підстав.

Надаючи кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду, виходячи з наступного. 
Предметом апеляційного оскарження у даному випадку є ухвала місцевого господарського суду, якою позовну заяву прокурора залишено без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), з огляду на те, що прокурором не надано суду експертно-грошову оцінку вартості спірного нерухомого майна, на основі якої має здійснюватися сплата судового збору (відповідно до вартості спірного майна), а також документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка спірного майна) якого повинна бути здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Об`єктом апеляційного перегляду, в свою чергу, є правомірність застосування судом першої інстанції норм Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" від 12.03.2025 у даній справі.
09.04.2025 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" №4292-ІХ від 12.03.2025 (далі – Закон від 12.03.2025). 
Абзацом 1 п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону від 12.03.2025 внесено зміни до ст.164, 174, 238 ГПК України, а також до ст. 388, 390, 391 ЦК України, що передбачають нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі, обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.
Так, ст. 164 ГПК України доповнено ч. 6 такого змісту: "У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Частину 2 ст.174 ГПК України доповнено абзацем 3 такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".
Крім того, Законом від 12.03.2025 також доповнено ст. 390 ЦК України ч. 5 такого змісту: "5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Водночас, Законом від 12.03.2025 статтю 391 ЦК України доповнено ч. 2 такого змісту: "Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу".
Як вбачається з системного аналізу вищевказаних норм, за наслідком розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, ухвалюючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду 23.03.2026 у cправі № 910/3027/24 (911/643/25).
Колегія судів зауважує, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача. Невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі та, як наслідок, поновлення порушеного права держави або територіальної громади, за захистом якого звернувся прокурор.
У даному випадку визначальним елементом для застосування вищевказаних норм є саме добросовісність набувача спірного майна 
Норми, які зобов`язують вносити вартість спірного нерухомого майна на депозитний рахунок суду, мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача. Так, компенсація вартості витребуваного майна матиме місце у випадку задоволення позову та вилучення майна з володіння набувача, який є добросовісним, а позивач (держава або територіальна громада) отримує право зворотної вимоги до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника.
Стосовно доводів скаржника про добросовісність відповідача, колегія суддів, зазначає таке.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією із засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 237 ГПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Наведене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
Попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (подібні висновки викладені в постановах Верховного суду від 18.03.2019 у справі №908/1165/17, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.03.2020 у справі № 5023/1123/12, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16).
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а також на захист інтересу, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною; обраний позивачем спосіб захисту є концентрованим виразом тієї міри державного примусу, за допомогою якої досягається бажаний правовий результат і нівелюються наслідки порушення.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, це є виключним правом позивача.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 22.02.2024 у справі № 990/150/23.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. постанови Верховного Суду від 30.07.2024 у справі №754/17295/20, від 17.01.2024 у справі №756/6820/20, від 13.09.2023 у справі №308/11827/20).
Таким чином, кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову. Тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Проаналізувавши вищезазначені положення, а також позицію скаржника у даній справі, колегія суддів зазначає, що прокурор звернувся з позовом про витребування майна у ОСОБА_1 саме як у недобросовісного набувача, тому суд першої інстанції передчасно застосував норми Закону від 12.03.2025 з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана прокурором 04.02.2022, тобто до набрання чинності Законом від 12.03.2025.
У даній справі визначальним є не дія Закону від 12.03.2025 у часі, у тому числі зворотна, а сфера його застосування.
Так, виходячи зі змісту наведених норм ч. 5 ст. 390 ЦК України відповідні приписи Закону від 12.03.2025 поширюються на вирішення спорів, пов`язаних з витребуванням майна саме у добросовісних набувачів, тобто застосування цього закону залежить від підстав пред`явленого позову.
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4292-ІХ унормовано, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Водночас статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №367/2022/15 зазначено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
З урахуванням викладеного, судова колегія звертає увагу на те, що положення ч. 5 ст. 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача.
Разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача наведені вище приписи статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
У свою чергу, питання про добросовісність/недобросовісність набувача може бути вирішене судом лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
Аналогічну правову позицію містить постанова Верховного суд у постанові від 23.03.2026 у справі № 910/3027/24 (911/643/25).
Як виснував Верховний Суд у постанові від 24.12.2025 у справі №131/191/25, добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 виходить із того, що не є добросовісною особа, яка знала або мала знати про набуття майна всупереч закону.
У контексті набуття права власності на нерухоме майно "недобросовісність" означає, зокрема, ігнорування очевидних ознак незаконності або невиявлення розумної обачності щодо правомірності набуття.
Підстави набуття права власності визначає ст. 328 ЦК України (зокрема, договір, закон, рішення суду тощо).
Спеціальні правила віндикації встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України: якщо майно вибуло поза волею власника воно може бути витребуване навіть від добросовісного набувача; якщо ж майно вибуло за волею власника його можна витребувати лише від недобросовісного набувача. Отже, добросовісність є юридично значущою умовою збереження права за набувачем і, відповідно, предметом доказування у спорі про витребування.
У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц викладено позицію, відповідно до якої підтвердження такої добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.
З огляду на матеріали справи, прокурор звернувся з вимогою витребування майна (нежитлові приміщення) з чужого незаконного володіння (віндикація) у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, при цьому прокурором заперечується добросовісність набувача. 
Прокурор при зверненні як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції наголошує, що його вимога про витребування майна сформована до відповідача-4 - ОСОБА_1 саме як недобросовісного набувача спірного майна.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Як уже було зазначено вище, питання про добросовісність/недобросовісність набувача може бути вирішене судом лише за результатом дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.03.2026 у справі №922/3562/21.
У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі ст. 387 ЦК України без застосування приписів ч. 5 ст. 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема, на підставі ч. 5 ст. 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.01.2026 у справі № 354/160/25, від 01.12.2025 у справі №354/419/25, від 19.11.2025 у справі №523/14914/24, від 28.01.2026 у справі №922/2555/21.
Як вже наголошувалось, у даній справі подана прокурором у лютому 2022 року позовна заява з вимогою про витребування майна (нежитлових приміщень) у ОСОБА_1 як у кінцевого набувача, яка, у свою чергу, набула спірне майно від особи, яка не мала права його відчужувати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Такий підхід є усталеним та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16, від 22.10.2022 у справі №229/1026/21, від 27.11.2024 у справі №204/8017/17, від 16.04.2025 у справі №924/971/23.
У такий спосіб, не зважаючи на посилання прокурора у позовній заяві на норми ст. 388 ЦК України, його доводи, що послідовно викладені у позовній заяві та інших процесуальних документах, та його позиція у спірних правовідносинах зводяться до того, що спірне майно вибуло з володіння держави внаслідок неправомірних і недобросовісних дій його набувачів, зокрема, і ОСОБА_1 .
Як слушно виснував Верховний суд у постанові від 20.02.2026 у справі №910/4258/25, на етапі вирішення питання про відкриття провадження суд позбавлений процесуальної можливості досліджувати доказові матеріали та надавати правову оцінку обставинам володіння майном. Тому суд не може передчасно застосовувати наслідки, передбачені законом виключно для випадків витребування майна від добросовісного набувача (а саме: вимагати обов`язкового внесення коштів на депозитний рахунок суду згідно з ч. 6 ст. 164 ГПК України до початку розгляду справи по суті).
Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що за встановлених у цій справі обставин суд першої інстанції зробив неправильний висновок про залишення позову без розгляду.
З огляду на неможливість перевірки добросовісності набувача на стадії відкриття провадження у справі, вимога господарського суду про надання доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна є передчасною.
Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи у сукупності та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду з посиланням на положення п. 8 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
За результатом розгляду апеляційний господарський суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги Київської окружної прокуратури міста Харкова.
Частиною 1 ст. 280 ГПК України встановлено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, а апеляційна скарга Київської окружної прокуратури міста Харкова підлягає задоволенню.
За таких обставин, колегія суддів зазначає, що у даному випадку при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції мало місце неправильне застосування норм процесуального права, зокрема, ст. 164, 174, 226 ГПК України, відтак, ухвала Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 підлягає скасуванню з направленням справи для розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки у даному випадку суд апеляційної інстанції не ухвалює нового рішення по суті спору, розподіл судових витрат відповідно до положень статті 129 ГПК України судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 255, 269, 270, 271, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської окружної прокуратури міста Харкова на ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 24.07.2025 у справі №922/485/22 скасувати.
Справу №922/485/22 направити для продовження розгляду до Господарського суду Харківської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення; порядок і строки оскарження постанови передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Повна постанова складена 17.04.2026

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя В.В. Лакіза