Справа № 152/1133/25
Провадження № 22-ц/801/152/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 року	Справа № 152/1133/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю., 
розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Остриком Сергієм Олексійовичем, на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 21 жовтня 2025 рокуу м. Шаргород суддею цього суду Роздорожною А.Г., дата складання його повного тексту відповідає даті його ухвалення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.11.2024 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 05.11.2024-100001814. Такий договір підписано електронним цифровим підписом позичальника, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер телефону відповідача. 
За вказаним кредитним договором відповідачу було надано кредит в розмірі 20 000 грн, після чого він зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування в порядку та на умовах, визначених договором. 
Оскільки відповідач належним чином не виконував зобов`язань за договором, у нього утворилася заборгованість в сумі 49 400 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту – 20 000 грн, заборгованість по процентам – 15 400 грн, заборгованість по комісії – 4 000 грн та неустойка в розмірі 10 000 грн. 
За таких обставин, позивач просив стягнути з  ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором та здійснити розподіл судових витрат.
21.10.2025 рокурішенням Шаргородського районного судуВінницької області позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 05.11.2024-100001814 від 05.11.2024 року у розмірі 39 400 грн, з них: 20 000 грн основний борг, 15 400 грн заборгованість по процентах, 1 000 грн заборгованість за комісією, 3 000 грн заборгованість за комісією за обслуговування. У решті позовних вимог відмовлено. Також стягнено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1932, 10 грн.
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Острика С.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У скарзі зазначає, що  ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а тому на нього поширюються гарантії визначені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак у позивача не було права нараховувати відсотки за кредитним договором № 05.11.2024-100001814від 05.11.2024 року з моменту мобілізації  ОСОБА_1 , тобто з 07.12.2023 року. Враховуючи наведене, скаржник вважає, що проценти, нараховані за вказаним кредитним договором підлягають списанню.
Крім того, апелянт вказує, що судом в порушення Закону України «Про судовий збір» стягнуто з нього судовий збір за подання позовної заяви, оскільки  ОСОБА_1 є учасником бойових дій та звільняється від сплати судового збору.
Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника ТОВ «Споживчий центр» надійшоввідзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В заперечення проти апеляційної скарги вказує, що сторона відповідача не надала належних та допустимих доказів щодо неукладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, у зв`язку з чим вимога апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі є безпідставною.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, рішення суду в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині не оскаржується. 
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доходить наступних висновків.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не достатнім чином відповідає цим вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2024 року ОСОБА_1  сформовано заявку кредитного договору № 05.11.2024-100001814 (кредитної лінії). Дана заявка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомився 05.11.2024 року (а.с. 17-18).
Відповідно до заявки кредитного договору № 05.11.2024-100001814, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, дата надання кредиту 05.11.2024 року, сума кредиту 20 000 грн, строк, на який надається кредит - 98 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту – 10.02.2025 року.
Умовами кредитного договору також передбачена сплата процентів за користування кредитом, які розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (залишку від всієї суми кредиту) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді.
В умовах договору його сторонами погоджено різні процентні ставки для нарахування процентів за користування кредитним коштами, а саме: процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 4 чергових періодів; процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт»; денна процентна ставка – загальні витрати за споживчим кредитом за кожен день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процента ставка: 0,99%
Також умовами договору передбачена комісія, пов`язана з наданням кредиту – 1000 грн. Комісія за надання нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості – 1000 грн у кожному з 3 чергових періодів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, тощо. До комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит.
05.11.2024 року сформована відповідь позичальника про прийняття пропозиції (ацепт) кредитного договору № 05.11.2024-100001814 (кредитної лінії), яка містить електронний підпис позичальника одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору Е567 (а.с. 18-19).
Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. № 192-1508 від 15.08.2025 року  ОСОБА_1  05.11.2024 року було успішно перераховано кошти на платіжну картку № НОМЕР_1 на суму 20 000 грн. Переказ коштів здійснювався за допомогою системи iPay, номер транзакції - 4558002299 (а.с. 25).
Згідно із довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором № 05.11.2024-100001814 від 05.11.2024 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 складає 49 400 грн, з яких 20 000 грн – основний борг, заборгованість по процентам – 15 400 грн, заборгованість по загальній комісії – 4 000 грн та неустойка в розмірі 10 000 грн. У довідці також вказано, що проценти по кредиту нараховані за період з 05.11.2024 року по 10.02.2025 року (а.с. 24).
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач погодився на умови кредитного договору шляхом його підписання електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора та в подальшому, порушив строки та порядок погашення заборгованості за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості за договором.
Суд вважав, що представник позивача надав належні та допустимі докази про факт невиконання відповідачем узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, процентів та комісій, а тому задовольнив позовні вимоги у цій частині.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, як визначено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 05.11.2024-100001814від 05.11.2024 рокубув вчинений в електронній формі.
Відтак, на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частинами 1-12 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. 
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6, 12 ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що відповідач уклав кредитний договір, отримав кредитні кошти, однак вчасно їх не повернув, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відповідної заборгованості.
До того ж, відповідач у апеляційній скарзі не заперечує, що він 05.11.2024 рокупідписав та уклав кредитний договір № 05.11.2024-100001814на відповідних умовах, підписавши такий договір одноразовим ідентифікатором.
Отже, наведене безумовно свідчить про те, що відповідач ознайомився і погодився з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.
Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів вважає, що позивачем надано належні і допустимі докази, які підтверджують укладеність між відповідачем та ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору № 05.11.2024-100001814від 05.11.2024 року.
При цьому, за умовами кредитного договору, відповідач зобов`язався повернути отримані ним грошові кошти у визначений договором строк, однак доказів того, що позичальник свої зобов`язання за договором виконав та повернув отримані в борг грошові кошти в матеріалах справи немає.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 000 грн є обґрунтованими.
Крім того, сторони при укладенні договору узгодили також умови щодо розміру комісії за надання кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку (іншої фінансової установи) встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
За таких умов, позовні вимоги щодо стягнення із відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» комісії за користування кредитом також є обґрунтованими.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.
За ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Між тим, у позовній заяві ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути із відповідача за кредитним договором, зокрема і прострочену заборгованість за процентами у сумі 15 400 грн.
Разом з тим, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, сторона відповідача фактично не заперечує щодо стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту, хоча й просить скасувати рішення і повністю відмовити у позові, однак скаржник не погоджується із нарахованими процентами за вказаним кредитним договором, оскільки відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ОСОБА_1 має право на списання штрафних санкцій, пені, відсотків по кредиту.
Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 року у справі № 199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Подібні за змістом висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі № 426/4264/19.
Разом з апеляційною скаргою представник відповідача подав до суду апеляційної інстанції, зокрема, копію військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 04.10.2022 року, в якому зазначено що останній з 07.12.2022 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та проходить військову службу, а також посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , видане 10.09.2023 року.
За змістом ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що матеріали справи не містять даних про повідомлення відповідача про дату час та місце розгляду даної справи, що свідчить про неможливість подання зазначених доказів до суду першої інстанції у передбачений законом строк, апеляційний суд визнає причини їх неподання до суду першої інстанції поважними та приймає їх до уваги.
Таким чином, оскільки відповідач є військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на нього поширюються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у тому числі, положення п. 15 ст. 14 вказаного Закону.
За таких обставин, у ТОВ «Споживчий центр» були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом за період з05.11.2024 року по 10.02.2025 року відповідно до кредитного договору в сумі 15 400, а тому доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог про нарахування та стягнення із відповідача заборгованості по процентам за вищевказаний період є обґрунтованими.
Отже, враховуючи усе наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості по процентах за кредитним договором № 05.11.2024-100001814від 05.11.2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Водночас посилання скаржника на те, що судом в порушення Закону України «Про судовий збір» стягнуто з нього судовий збір за подання позовної заяви, оскільки  ОСОБА_1 є учасником бойових дій та звільняється від сплати судового збору, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
За приписами п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 545/1149/17, норма п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно із якою учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору, у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Так, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22.10.1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII). У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.
Тому, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст. 12, 22 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі № 9901/311/19 та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 490/8128/17.
Отже, Великою Палатою Верховного Суду у зазначених постановах здійснено висновок про те, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору за подання позовів не будь-якого характеру, а лише тих, що спрямовані на захист їх соціальних прав, як учасників бойових дій.
У даній справі ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав як учасника бойових дій. Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, де ОСОБА_1 є боржником. 
Відтак, вказаний позов не стосується порядку та обсягу соціальних гарантій, чи будь-яким іншим чином не стосується соціального і правового захисту учасника бойових дій. 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд в ухвалах від 27.04.2023 року у справі № 756/9715/22 та від 31.01.2024 року у справі № 334/5319/20.
Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, у зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача заборгованості по процентах, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог (48,58%), вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягненого із відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної заяви, зменшивши його з 1932, 10 грн до 1 471 грн.
Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, із позивача на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 335, 49 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Остриком Сергієм Олексійовичем, задовольнити частково.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької областівід 21 жовтня 2025 рокускасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості по процентах за кредитним договором № 05.11.2024-100001814від 05 листопада 2024 року,ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості по процентах відмовити, та змінити його в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судового збору за подання позовної заяви, зокрема зменшити розмір таккого судового збору з 1932, 10 грн до 1 471 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 335, 49 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, адреса реєстрації: 01032, вул. Саксаганського, 133-А ,м. Київ.
Відповідач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації:  АДРЕСА_1 .

Головуючий        О. В. Ковальчук 

Судді:         Т. М. Шемета 

О. Ю. Береговий