ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 756/14476/25 Суддя (судді) першої інстанції: Пукало А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючий суддя Говорун О.В.
судді: Попова О.Г., Чуприна О.В.

Секретар судового засідання Дімінська О.О.

Позивач - ОСОБА_1 .
Відповідач 1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач 2 - Відділення інспекторів Прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідач 3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Особи, які подали апеляційні скарги - представник ОСОБА_1 та Військова частина НОМЕР_1 .

Оскаржуване судове рішення - рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.01.2026.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- скасувати постанову № 108699 від 24.09.2025, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 полковником ОСОБА_2 , щодо ОСОБА_3 та закрити провадження у справі;
- повернути ОСОБА_4 сплачений штраф у розмірі 5 110 грн.
Рішенням суду першої інстанції від 23.01.2026 позов задоволено частково: 
- скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 108699 від 24.09.2025 про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення;
- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що проживання позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон, термін дії якого закінчився, не створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання на території України. При цьому, суд першої інстанції з посиланням на положення ч. 4 ст. 134 КАС України, прийшов до висновку про те, що оскільки позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), а також не надано договору про надання правової допомоги, що перешкоджає встановити обґрунтованість вказаних витрат, а тому відсутні підстави для стягнення заявлених на користь позивача витрат на правову допомогу. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 звернулись до Шостого апеляційного адміністративного суду із апеляційними скаргами. 
Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовані обставини справи.
Зокрема, Військова частина НОМЕР_1 вказує, що наявність дійсного паспортного документа є обов`язковою умовою законного перебування на території Україні іноземців, а не тільки посвідку на тимчасове (постійне) проживання. Враховуючи, що термін дії паспорту позивача для виїзду за кордон закінчився, ОСОБА_1 було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності. Відтак, проживаючи на території України з паспортом, термін дії якого закінчився, позивач допустив порушення частини 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, за що передбачена відповідальність згідно з 2 ст. 203 КУпАП.
Представник позивача у поданій апеляційній скарзі зазначила, що нею було надано правову допомогу у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що свідчить про безпідставність відмови у задоволенні вимог про розподіл і стягнення судових витрат. При цьому, в апеляційній скарзі представник позивача також зазначила, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю справи, наданим представником позивача обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критеріям розумності та обґрунтованості розміру витрат.
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника позивача та вказує, що в позові не було наведено жодного обґрунтування витрат на правничу допомогу, докази про витрати на професійну правничу допомогу позивачем не надані, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку відмовивши в стягненні на користь позивача витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів зазначає наступне.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, громадянину російської федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 видано посвідку на постійне проживання НОМЕР_2 , дата закінчення строку дії 06.10.2030.
03.09.2025 о 10:10 в пункті пропуску «ІНФОРМАЦІЯ_7», в напрямку на виїзд з України в Республіку Польща позивач пред`явив на паспортний контроль паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 13.06.2012 на ім`я ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ). В процесі перевірки документів посадовими особами пункту пропуску «ІНФОРМАЦІЯ_7» виявлено, що термін дії наданого позивачем на контроль паспортного документа закінчився 13.06.2022.
03.09.2025 начальником групи контролю другої лінії та поглибленої перевірки документів відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » розглянуто справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії № 005447Е, відповідно до якої позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 203 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 5110 грн. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що позивач порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, що передбачені абз. 1 ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
03.09.2025 ОСОБА_6 сплачено адміністративний штраф у розмірі 5110 грн, що підтверджується квитанцією від 03.09.2025.
З постанови про накладення адміністративного стягнення № 108699 від 19.09.2025 вбачається, що під час розгляду справи уповноваженою посадовою особою в постанові № 005447Е від 03.09.2025 допущено описку, а саме: неправильно зазначено розмір стягнення, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 203 КУпАП, шляхом зазначення « 5110 грн» замість « 5100 грн».
Внаслідок чого, 19.09.2025 вищезгадану постанову № 005447Е було скасовано, а справу про адміністративне правопорушення призначено до нового розгляду.
24.09.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 полковником ОСОБА_2 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 108699. Вказаною постановою було визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн. Зі змісту вказаної постанови № 108699 вбачається, що на розгляд справи про адміністративне правопорушення особа не прибула, встановленим порядком повідомлена про час та розгляд справи, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно зі статті 2 Закону №3773-VI, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону № 3773-VІ, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 Закону №3773-VІ передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно з абзацом 1 частини 22 статті 4 Закону №3773-VІ, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пункт 16 частини 1 статті 1 Закону №3773-VІ визначає, що паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
Частина 2 статті 203 КУпАП встановлює, що перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився,- тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Поряд з цим, частиною 1 статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Статтею 4 Закону № 3773-VІ визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VІ, посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Відповідно до частини 22 статті 4 Закону № 3773-VІ, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.
Таким чином, паспортний документ іноземця визначає наявність між особою та державою соціально-політичний зв`язок, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.
Положеннями частини 2 статті 203 КУпАП, на підставі якого відповідача притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, передбачена адміністративна відповідальність за перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, про що свідчить, наданий позивачем 03.09.2025 в пункті пропуску «ІНФОРМАЦІЯ_7», паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 13.06.2012. Термін дії наданого позивачем на контроль паспортного документа закінчився 13.06.2022. 
07.10.2020 ОСОБА_4 видано посвідку на постійне проживання на території України за номером НОМЕР_2 , дата закінчення строку дії посвідки 06.10.2030, що підтверджує його право на постійне проживання на території України, а отже є особою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно того, що перебування позивача, який має дійсну посвідку на постійне проживання на території України, але з паспортом громадянина російської федерації для виїзду за кордон, термін дії якого закінчився, не створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП, оскільки така посвідка підтверджує законне право позивача на проживання в Україні.
Разом з тим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжено.
Відповідно до Указу Президента України № 64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
При цьому, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.
Відповідно, консульські установи країни агресора, що розміщені на території України, станом на сьогодні із 24.02.2022 не функціонують, що унеможливлює отримання відповідних документів.
Як вже було зазначено вище, позивач є громадянином російської федерації та має закордонний паспорт громадянина російської федерації, виданий 13.06.2012, термін дії якого закінчився 13.06.2022.
Отже, зважаючи на те, позивач постійно проживає в Україні, приймаючи до уваги, що термін дії паспорту позивача закінчився 13.06.2022, тобто після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, позивач має об`єктивні складнощі з одержанням паспорта чи продовженням строку його дії.
Військовою частиною НОМЕР_1 не надано доказів на підтвердження правомірності складання оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не доведено факту порушення позивачем вимог закону.
За принципом презумпції невинуватості, закріпленим у ст. 62 Конституції України всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Не доведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. За таких умов вчинення позивачем правопорушення, залишається недоведеним.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні стосовно позивача оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності посадовими особами відповідача не було всебічно, повно і об`єктивно з`ясовано обставини у справі, а тому судом першої інстанції вірно встановлена відсутність факту вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 КУпАП.
Стосовно доводів представника позивача про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 1 статті 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За змістом частини 2-5 статті 134 КАС України вбачається, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
У разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).
Аналіз вищенаведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.
Крім того, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Саме на учасників справи покладений обов`язок подання таких доказів, зокрема детального опису наданих адвокатом послуг та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з якого можливо зокрема визначати час, витрачений адвокатом для виконання відповідних робіт (послуг), фактичний обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, визначити дійсність, реальність та необхідність заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, а також розумність їхнього розміру.
В той же час, позивачем (його представником) не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також договору про надання правової допомоги, з якого можливо б було встановити погоджений між позивачем та адвокатом розмір гонорару.
Суд зазначає, що опис наданих адвокатом послуг позивачу був зазначений лише в апеляційній скарзі.
Відтак, приймаючи до уваги, що позивачем (його представником) не було подано до суду доказів, з яких можливо б було встановити обґрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення таких витрат на користь позивача.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу були надані дві платіжні інструкції на загальну суму 10000 грн з призначенням платежу «оплата за договором від 11.09.2025 про надання правничих послуг». 
Колегія суддів зазначає, що самі по собі такі платіжні інструкції, без доведення стороною обсягу наданих послуг і виконаних робіт адвокатом, їх реальності та необхідності, а також розумності їх розміру не є достатнім доказом для висновку про наявність підстав для стягнення таких витрат з іншої сторони.
Доводи та заперечення апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 КАС України, визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 286, 308, 315, 317, 322 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.01.2026 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач О.В. Говорун

Судді О.Г. Попова

О.В. Чуприна