ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2189/21  Номер провадження 11-кп/814/388/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді   ОСОБА_2 
суддів   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
при секретарі
судового засідання     ОСОБА_5 
за участю:
прокурора   ОСОБА_6 
представників потерпілого  ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 
захисника ОСОБА_9 
обвинуваченого ОСОБА_10 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження № 12021170570000188 від 29.03.2021, за апеляційними скаргами прокурора Лубенської окружної прокуратури ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_12 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27.09.2023 відносно
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, освіта вища, не одружений, не працює, не судимий,
ВСТАНОВИЛА :
Цим вироком ОСОБА_10 засуджено за ч.1 ст. 122 КК України на 2 роки обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки.
Цивільний позов потерпілого до обвинуваченого задоволено частково та стягнуто обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 37 365 гривень, моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень, а всього стягнуто 72 365 гривень.
Відповідно до ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів та судових витрат.
За вироком суду, 28.03.2021 приблизно о 21 год. 30 хв. ОСОБА_10 перебував на території господарства у дачному кооперативі «Локомотив», що у с. Вищий Булатець Лубенського району Полтавської області, де у нього виник конфлікт з ОСОБА_12 , якому в ході конфлікту, він вирішив нанести тілесні ушкодження.
В подальшому, у вказаному місці та часі, ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно обхвативши останнього у ділянці стегон, підняв ОСОБА_12 та кинув обличчям на площадку викладену камінням. Вказаними діями ОСОБА_10 заподіяв ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 96 від 26.04.2021, тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому тіла нижньої щелепи в ділянці зубів 31-41 та в ділянці кута справа, що по ступеню тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
У поданих апеляційних скаргах:
Прокурор просить вирок  щодо ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий, яким останнього засудити за ч.1 ст.122 КК України на 2 роки обмеження волі, які слід відбувати реально.
Зазначає, що судом не в повній мірі не враховано спосіб вчинення обвинуваченим злочину, який ніс загрозу не тільки здоров`ю, а і життю потерпілого, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, оскільки останній допомогу потерпілому не надав та не викликав швидку допомогу.
Захисник ОСОБА_9  просить вирок суду відносно ОСОБА_10 скасувати та закрити кримінальне провадження.
Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_10 застосував до потерпілого ОСОБА_12 бійцівський прийом та здійснив кидок потерпілого через стегно, після чого потерпілий контактував з поверхнею спиною та не міг отримати травму щелепи. Сам потерпілий та свідки перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння, надавали плутані показання та не пам`ятали деталей злочину. Під час слідчого експерименту ОСОБА_10 зазначив, що тілесні ушкодження в область щелепи потерпілому наніс свідок ОСОБА_13 та вказав механізм їх заподіяння.
Потерпілий ОСОБА_12 у своїй апеляційній скарзі просить ухвалити новий вирок відносно ОСОБА_10 , яким призначити останньому покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді 2 років позбавлення волі та задовольнити цивільний позов в повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого 50 000 грн моральної шкоди та 10 000 витрат на правову допомогу. Зазначає, обвинувачений вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, та що внаслідок дій обвинуваченого потерпілий переніс тривале лікування та потребує подальшого відновлення, проте ОСОБА_10 , шкоду завдану злочином, не відшкодував, не цікавився станом його здоров`я та не вибачився перед потерпілим.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону та постановив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Сам обвинувачений частково не заперечував своєї причетності до злочинних дій відносно потерпілого ОСОБА_12 . Зокрема обвинувачений ОСОБА_10 повідомив суду, що ОСОБА_14 за корпус і через стегно положив на бік, при цьому його голова була на траві, а тулуб на плитці.
Проте, вина ОСОБА_10 у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, тобто умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, підтверджуються зібраними по справі доказами, які належним чином досліджені судом першої інстанції за участю сторін кримінального провадження.
Так, в основу вини ОСОБА_10 покладені послідовні показання потерпілого ОСОБА_12 , який суду першої інстанції прямо вказав на обвинуваченого, як на особу, яка 28.03.2021 у відповідь на нецензурну лайку кинув його обличчям на бетон.
При цьому, у кримінальному проваджені відсутні будь-які докази того, що потерпілий ОСОБА_12 міг обмовити обвинуваченого, оскільки не мав з ним неприязних відносин. Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду кримінального провадження.
Крім того інші очевидці події – свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 повідомили про те, що спочатку була бійка між ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_12 , після якої ОСОБА_14 не мав характерних ушкоджень щелепи. Далі, під час конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_12 , обвинувачений та кинув потерпілого обличчям на площадку викладену камінням. Після цього потерпілий мав видимі ушкодження на підборідді, губах та вибиті зуби.
Відомості про те, що свідки внаслідок алкогольного сп`яніння погано пам`ятають обставини події у матеріалах провадження відсутні.
Із наявного у матеріалах кримінального провадження протоколу слідчого експерименту від 22.04.2021 та фототаблицею до нього, вбачається, що ОСОБА_12 розказав та показав як 28.03.2021 ОСОБА_10 , схопивши його двома руками за поясницю, підняв угору та кинув головою вниз. Таким чином він вдарився лівою частиною обличчя о бетонну плитку, що утворювала прилеглий майданчик поруч із альтанкою, у якій вони відпочивали. Відразу він відчув різкий біль у ділянці щелепи та у роті був присмак крові, доторкнувшись язиком до зубів він відчув, що один у нього надщерблений та верхні і нижні зуби рухалися. У цей момент до потерпілого підбіг ОСОБА_17 та почав його підіймати на ноги та викликавши таксі повіз до прийомного відділення Лубенської ЛІЛ. (т.1 а.с.175-182).
Крім того, висновком експерта №129 від 13.05.2021 встановлено, що виявлені у гр. ОСОБА_12 тілесні ушкодження (висновок експерта №96 від 26.04.21), могли бути отримані при обставинах, що викладені у протоколі слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_12  (т.1 а.с.185-186).
Крім того, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 22.04.2021, за участю свідка ОСОБА_18 , останнійрозказав та показав, як 28.03.2021 разом із своїми знайомими відпочивав на дачі ОСОБА_16 в с.Н.Булатець Лубенського району. Всі вживали спиртні напої. Через певний час між ним та ОСОБА_12 виникла словесна сварка та бійка. А в подальшому словесний конфлікт виник між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , в ході якого Кавчун підняв ОСОБА_12 за поясницю та кинув головою об кам`яну плитку. На манекені свідок указав як саме він наніс три удари у ділянку правого ока ОСОБА_12 , а потім на вказаному манекені продемонстрував як уже ОСОБА_19 обхопив ОСОБА_12 за поясницю та кинув головою об землю. (т.1 а.с.197-202).
Ці показання свідка ОСОБА_18 підтвердженні висновком експерта № 131 від 13.05.2021 року, згідно якого виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження (висновок експерта №96 26.04.21), могли бути отримані при обставинах, що викладені у протоколі слідчого експерименту із свідком ОСОБА_13 (т.1 а.с.205-206).
Інші свідки, які були допитані судом першої інстанції в межах даного кримінального провадження, не були безпосередніми очевидцями бійки між потерплим та обвинуваченим та бачили наслідки бійки у виді отриманих потерпілим тілесних ушкоджень. Враховуючи показання свідків та інших письмових доказів, зібраних у кримінальному провадженні, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги сторони захисту, ухвалив правильне рішення про визнання ОСОБА_10 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та вірно кваліфікував його дії за указаною статтею.
Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого про необхідність стягення з обвинуваченого 50 000 грн моральної шкоди та 10 000 відшкодування витрат на правову допомогу також не є слушними.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, зокрема, підозрюваного або обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Так, за ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.
При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого, суд першої інстанції врахував погіршення здоров`я останнього і встановив на вимогах розумності та справедливості її у розмірі 30 000грн.
Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду першої інстанції. При цьому засади розумності, виваженості та справедливості судом було дотримано.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 витрат на правову допомогу в розміні 5000 грн, оскільки потерпілим надана квитанція про сплату такої суми гонорару захиснику Замулі (т.1, а.с.60). Інших доказів на підтвердження понесеним витрат на правову допомогу. потерпілим не надано.
Щодо призначеного покарання  ОСОБА_10 , колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Згідно з ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Приписами п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Звільняючи  ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував належним чином, як того вимагають положення ст.75 КК України, тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи та особу обвинуваченого, а також його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.
Так, місцевий суд залишив поза увагою, що обвинувачений  ОСОБА_10 після вчинення злочину вину не визнав та не вибачився перед потерпілим.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що обвинувачений протягом тривалого часу судового розгляду кримінального провадження, відшкодував потерпілому завдану кримінальним правопорушенням шкоду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання не відповідає вимогам ст.75 КК України.
При призначенні покарання колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченим  ОСОБА_10 , яке відповідно ст. 12 КК України відноситься, нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, відомості щодо негативної характеристики якого відсутні, відсутність обставин що обтяжують та пом`якшують покарання.
У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що покарання  ОСОБА_10  повинно бути призначено у виді обмеження волі з реальним його відбуттям, у межах санкції ч.1 ст.122 КК України на строк 2 роки.
Таке покарання колегія суддів вважає, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, апеляційна скарга потерпілого – до часткового задоволення, а вирок суду в частині призначення покарання  ОСОБА_10 за ч.1 ст.122 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням - скасуванню із ухваленням в цій частині нового вироку.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420, 615 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Лубенської окружної прокуратури ОСОБА_11 – задовольнити.
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 – задовольнити частково.
Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27.09.2023 відносно ОСОБА_10  в частині призначення покарання за ч. 1 ст.122 КК України та звільнення останнього від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України – скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді 2 років обмеження волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту його прибуття до виправного центру.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії вироку безпосередньо до суду касаційної інстанції.
СУДДІ:
ОСОБА_2    ОСОБА_3   ОСОБА_4