П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/19655/24	

 	Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А. Дата і місце ухвалення: 12.12.2025р., м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого - Ступакової І.Г.
суддів - Бітова А.І.
- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

21 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024р. №89-24, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, 21 червня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (справа №420/19659/24), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024р. №90-24, яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_3 .
25 червня 2025 року ОСОБА_4 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (справа №420/20125/24), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України віл 27.05.2024р. №91-24, яким ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що вони є громадянами Російської Федерації, однак не можуть та не бажають користуватися захистом країни свого громадянського походження, оскільки існує ризик переслідувань, у зв`язку з їх релігійними переконаннями та політичними поглядами, а також членством в організації «Хізб ут-Тахрір», яка визнана терористичною організацією та забороненою у РФ. ОСОБА_1 зазначала, що не може добровільно повернутися до Російської Федерації через порушену кримінальну справу за участь у «Хізб ут-Тахрір» за ч.2 ст.205-5 КК РФ та порушення судового припису (домашній арешт). Її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 також не можуть добровільно повернутися до Російської Федерації через порушену кримінальну справу щодо ОСОБА_1 та членство ОСОБА_1 в забороненій організації «Хізб ут-Тахрір». Маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні та політичні переконання, позивачі змушені були покинути Російську Федерацію. Позивачі зазначали, що наразі спостерігається значне посилення переслідування в РФ членів вищезазначеної організації після 2022 року (масові затримання та обвинувачення в екстремістській та терористичній діяльності і, як наслідок, тривалі строки позбавлення волі для членів партії та лідера «Хізб ут-Тахрір» в РФ, доступ правоохоронних органів РФ до списків членів партії та їх місць перебування), що також стало однією із підстав повторного звернення за наданням захисту. Однак, при зверненні до органу ДМС із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішеннями Державної міграційної служби України від 27.05.2024р. №89-24, від 27.05.2024р. №90-24 та віл 27.05.2024р. №91-24 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протиправно відмовлено у задоволенні їх заяв. Відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження позивачів, має місце формальний підхід до розгляду їх заяв. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.07.2024р. по справі №420/19655/24 задоволено клопотання ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , про об`єднання справ в одне провадження, об`єднано в одне провадження адміністративні справи №420/19655/24, №420/19659/24 та №420/20125/24 за позовами ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної міграційної служба України про визнання протиправними та скасування рішень і зобов`язання вчинити певні дії. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення від 12.12.2025р., з ухваленням по справі нового судового рішення - про їх задоволення позову у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянти зазначають, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано загальні рекомендації УВКБ ООН щодо покращення якості аналізу справ у регіонах. При зверненні із заявами про надання захисту позивачі зазначали, що передумовою звернення стало переслідування на території РФ та, у зв`язку з цим, неможливість повернення до країни громадянського походження. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є членами релігійної політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка заборонена на території РФ та визнана терористичною організацією. До того ж, переслідування зазначають мусульмани, яким заборонено сповідувати їх віру - Іслам, а тому існує цілком очевидний ризик застосування до позивачів тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність, поводження. Тобто, мотивами переїзду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до України було саме уникнення переслідування на території громадянського походження. Під час співбесід позивачі послідовно та неодноразово звертали увагу на загрози їх життю та здоров`ю у разі повернення до Російської Федерації. Судом першої інстанції проігноровано положення ст.33 Конвенції про статус біженців 1951 року.
Також, апелянти посилаються на те, що судом першої інстанції не досліджено інформацію по країні походження позивачів, незважаючи на те, що в позовних заявах наявна низка посилань на відкриті джерела інформації, а також проігноровано практику ЄСПЛ та Верховного Суду, наведену у відповідях на відзив. Просять суд апеляційної інстанції врахувати, що у 2003 році Верховний Суд Російської Федерації заборонив партію «Хізб ут-Тахрір». У листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013р. «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст.205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років. У травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 від 05.05.2014р. «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення. Судом залишено поза увагою, що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 на території РФ було порушено саме у зв`язку з її участю в діяльності релігійної політичної партії «Хізб ут-Тахрір», яка є ісламською партією та методом діяльності якої є просвіта із закликом до мусульман повернутись до ісламського способу життя, виховання моральних та ідейних, з точки зору Ісламу, людей.
Апелянти стверджують, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Позивачами наведено численні правові висновки Верховного Суду з приводу діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» (постанови від 10.12.2020р. по справі №825/1312/16, від 10.12.2019р. по справі №825/1297/16, від 06.03.2020р. по справі №813/2172/17, від 20.01.2020р. по справі №813/3813/16), які не враховано судом першої інстанції при вирішенні спору. 
Державна міграційна служба України подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач зазначає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи та ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Матеріалами справи не підтверджено, що шукачі захисту зазнавали переслідувань саме за ознаками віросповідання, сповідували іслам. Скоєння злочину (участь у забороненій організації) не може належати до проблематики міжнародного захисту. Власне релігія іслам, яку позивачі сповідують, не є забороненою у РФ, що вказує на можливість дотримання дозволених елементів релігійної діяльності шукачами захисту. Шукачі захисту мали можливість вільного доступу до державних, комерційних, медичних установ під час проживання у Росії, що свідчить про відсутність прикладів дискримінації. На території країни громадянської належності до позивачів не застосовувались тортури, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження. Факти, повідомлені позивачами стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що, водночас, не позбавляє їх права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Російської Федерації, уродженкою м. Челябінськ, РФ, місце постійного проживання: АДРЕСА_1 , за національністю - росіянка, за віросповіданням - мусульманка, канонів релігії дотримується повністю. Рідна мова російська. 
За сімейним станом одружена з 25.10.2012р. з гр. РФ ОСОБА_3 , з яким має трьох спільних неповнолітніх дітей: 
доньку на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 
сина на установчі дані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився на території України;
доньку на установчі дані ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка теж народилась на території України.
Крім того, позивач має сина від першого шлюбу на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
ОСОБА_1 має середню спеціальну освіту, яку здобула у середній школі м. Челябінська РФ протягом 1989-1998 років та у професійному технічному училищі протягом 1998-2001 років за спеціальністю повар-кондитер. 
На Батьківщині позивач працювала касиром в магазині « 5» в м. Альмєтьєвськ РФ протягом 2008-2011 років та адміністратором в ресторані ОО «Рєвьєра» в м. Альмєтьєвськ. 
На території України позивач не працює, невійськовозобов`язана.
На території РФ, починаючи з 2013 року, ОСОБА_1 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалась проведенням закликів до ісламу. 22.03.2016р. стосовно позивача була порушена кримінальна справа за звинуваченнями у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205-5 Кримінального кодексу РФ. Відповідно до умов домашнього арешту, позивач не мала права виходити за межі житлового приміщення за адресою постійного проживання.
15.07.2016р. позивач за допомогою свого чоловіка звільнилась від пристрою, який відстежував її місцеположення, та разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України. Виїзд з країни походження, зі слів позивача, відбувся через кримінальні переслідування, які пов`язані з належністю до політичної партії «Хізб ут-Тахрір».
ОСОБА_1 22 серпня 2016 року звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою №170 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України №392-17 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону відсутні.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Альмєтьєвськ, РФ, за національністю - росіянин, за етнічною належністю - татарин, за віросповіданням - мусульманин, канонів релігії дотримується повністю. Рідна мова татарська, вільно володіє російською мовою. 
За сімейним станом - одружений на гр. РФ ОСОБА_1 та мають трьох спільних неповнолітніх дітей: доньку на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; сина на установчі дані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився на території України, та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка теж народилась на території України.
ОСОБА_3 має середню спеціальну освіту, яку здобув у загальноосвітній школі №18 м. Альмєтьєвська протягом 1996-2003 років, в послідуючому навчався в ліцеях №3, №65 м. Альмєтьєвська, за спеціальністю електромонтер. 
На батьківщині позивач офіційно працював на заводі, на посаді стажера-електромонтера протягом 2008 року, починаючи з 2009 року позивач працював стрілком-контролером у організації «Тат-Нефть», НГДУ «Алемєтьєв-Нефть» протягом 2009-2011 років. Інколи підробляв в охороні, а починаючи з 2013 року і до виїзду з країни громадянської належності у 2016 році позивач працював масажистом. 
На території України позивач не працює, невійськовозобов`язаний. 
ОСОБА_3 на території Російської Федерації, починаючи з 2013 року є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займався проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так названої «ісламської держави», отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів).
22 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою-анкетою №169 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Рішенням Державної міграційної служби України №394-17 від 13 жовтня 2017 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону відсутні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2018р. у справі №815/5587/17 позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №392-17 від 13.10.2017р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №392-17 від 13.10.2017р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Позовну заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №394-17 від 13.10.2017р., зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №394-17 від 13.10.2017р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Зазначене рішення суду набрало законної сили згідно з постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року.
13.12.2018р. ДМС України прийняла рішення №55-18 про повторний розгляд заяв позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
31.08.2020р. ДМС України прийняла рішення №364-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .
07.08.2020р. ДМС України прийняла рішення №340-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.09.2021р. по справі №420/11544/20 задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021р. скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року. Ухвалено по справі №420/11544/20 нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити певні дії.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянство Російської Федерації, національність росіянин, віросповідання Іслам (мусульманин).
ОСОБА_4 має базову середню освіту, яку здобув у навчальних закладах: школі №2 (Республіка Татарстан, м. Альметьєвск) з 1 по 4 класи, школі №21 (Республіка Татарстан, м. Альметьєвск) з 5 по 8 класи, приватному навчальному закладі «Харківський навчально-виховний комплекс «Мир» Харківської області з 8-9 класи (на території України є свідоцтво про здобуття базової середньої освіти від 12.06.2020р. № НОМЕР_1 ).
На Батьківщині позивач не працював. На території України не працював, підробляв заробітками різноробочим. На теперішній час він допомагає іншим членам своєї родини у власній справі та доглядає за молодшими сестрами і братом. Невійськовозобов`язаний.
ОСОБА_4 ніколи не притягався ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності на Батьківщині.
Виїзд із країни громадської належності відбувся через бажання возз`єднатися разом із своїми батьками, а саме матір`ю та вітчимом, які у 2016 році виїхали нелегально із Росії до України через переслідування у політичній партії «Хізб ут-Тахрір», відкриття кримінальної справи по відношенню до його матері через її участь у вищевказаній організації, яка є забороненою на території Росії.
З 2019 року, тобто з моменту прибуття до України, та станом на теперішній час є учнем політичної партії «Хізб ут-Тахрір», де протягом останніх двох років отримує знання.
15.12.2022р. ОСОБА_4 звернувся до відповідача з заявою про надання захисту в Україні.
Щодо причин звернення за захистом позивач вказав факт того, що 10.10.2018р. в Росії заарештували ОСОБА_7 , якого російська влада вважає головою політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Разом з тим, під час проведення спецслужбами обшуків був отриманий доступ до переписки Нізамова, в якому вказаний факт членства батьків особи в політичній партії «Хізб ут-Тахрір» та факт переїзду з Росії до України.
04.01.2023р. відповідач прийняв наказ №03 про відмову ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_1 15.12.2022р. повторно звернулась до відповідача з заявою з заявою про звернення за захистом в Україні в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .
Щодо причин звернення за захистом позивач вказала факт того, що 10.10.2018р. в Росії заарештували ОСОБА_7 , якого російська влада вважає головою політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Разом з тим, під час проведення спецслужбами обшуків був отриманий доступ до переписки Нізамова, в якому вказаний факт членства її та чоловіка ОСОБА_8 в політичній партії «Хізб ут-Тахрір» та факт переїзду з Росії до України.
04.01.2023р. відповідач прийняв наказ №03 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
15.12.2022р. ОСОБА_3 повторно звернувся до відповідача з заявою про надання захисту в Україні.
Щодо причин звернення за захистом, ОСОБА_3 вказав факт того, що 10.10.2018р. в Росії заарештували ОСОБА_7 , якого російська влада вважає головою політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Разом з тим, під час проведення спецслужбами обшуків був отриманий доступ до переписки Нізамова, в якому вказаний факт членства його та його жінки в політичній партії «Хізб ут-Тахрір» та факт переїзду з Росії до України.
04.01.2023р.відповідач прийняв наказ №03 про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023р. по справі №420/860/23, яке набрало законної сили 18.10.2023р., визнано протиправним наказ ГУ ДМС України в Одеській області №03 від 04.01.2023р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 . 
На підставі наказу ГУ ДМС в Одеській області від 19.10.2023р. було проведено повторний розгляд заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .
Так, 20.03.2024р. за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 , Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Висновок).
Висновком, зокрема, встановлено, що за результатом опитування, отримані такі твердження:
- загальні права заявниці в РФ не порушувалися (арк. 6-7 співбесіди від 28.12.2022р.);
- заявниця мала доступ до державних, комерційних, медичних та інших установ, користувалася правом на вільне переміщення територією РФ, існував доступ до освіти і працевлаштування (арк. 8 співбесіди від 28.12.2022р.);
- без перешкод і дискримінації заявниця утворила родину, виховувала неповнолітніх дітей, користувалася правом релігійної свободи і відвідування мечеті. Додатковими критеріями, що вказують на відсутність порушення п.13 ч.1 ст. 1 Закону, що узгоджується із ст. 14 Директиви № 2011/95/ЄС, є наступне:
а) за матеріалами особової справи встановлена відсутність ознак щодо можливого застосування до позивача серйозної шкоди у вигляді смертної кари, через відсутність у законодавстві таких норм права, підтвердженням зазначеного є наступне. Джерело ІКП: ІНФОРМАЦІЯ_8;
б) у регіоні постійного проживання (Республіка Татарстан) не виявлено фактів загальнопоширеного насильства, які б були пов`язані з ситуацією міжнародного або внутрішнього конфліктів;
в) у рамках порушеної в РФ кримінальної справи узгоджені приписи ст. 5 Європейською Конвенцією з прав людини 1950 року, а саме: процедура затримання проведена рідною для заявниці мовою; процедури обшуку і вилучення речей проведені відповідно до процесуальних документів (докази долучені заявницею до матеріалів особової справи); ОСОБА_1 була забезпечена державним адвокатом, який додатково ознайомив її з правами і обов`язками, брав участь у допиті, судових засіданнях, у тому числі при продовженні строків застосування домашнього арешту; затримання у рамках кримінальної справи не перевищувало дозволених термінів тримання. Зокрема, наступного дня після затримання відбулося судове сідання, винесено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, особу доставлено до СІЗО задля повернення власних речей і до адреси проживання; відповідно до власної заяви досудової інстанції в умовах перебування під запобіжним заходом, домашній арешт було пом`якшено. Позивач отримала можливість кожного дня виходити на свіже повітря, дозвіл на прогулянку протягом 2 годин, а також дозвіл на відвідування об`єктів побутового характеру (магазини, базари), будь-які обмеження щодо доступу до адміністративних послуг не застосовувалися. Зокрема, у рішенні суду передбачено безперешкодне звернення заявниці до медичних установ у разі виникнення такої доцільності; незважаючи на той факт, що чоловік позивача належав до «Хізб ут-Тахрір», він проходив по кримінальній справі виключно як свідок; будь-які елементи серйозної шкоди у вигляді фізичної сили чи погроз не застосовувалися, в тому числі по відношенню до родичів заявниці, які проживають в країні громадянської належності. Так, станом на 2024 рік в РФ проживають: матір, вітчим, рідний брат, тітки і племінниці по лінії матері заявниці, будь-які дискримінаційні елементи на їх адресу за матеріалами особової справи не надходили і не виявлені, погрози відсутні, що підтверджується шукачем захисту самостійно;
г) під час незаконного виїзду позивача до України в липні 2016 року неповнолітні діти залишені на виховання матері, елементи дискримінаційного характеру не виявлені;
д) під юридичними термінами переслідування, тортури і дискримінація, заявниця називає: офіційне порушення кримінальної справи за злочин, судове рішення про застосування домашнього арешту, одягнення електронного браслету, офіційну заборону діяльності «Хізб ут-Тахрір» в РФ.
У висновку звертається увага, що позивач не поділяє державної політики та вважає забороненими: елементи усиновлення дітей; телебачення, будь-які розважаючи заклади, де відбувається продаж алкоголю чи тютюну; контрацепцію; відкриті частини тіла для жінок (руки, шия, ноги); не поділяє традиційного Ісламу, називає таких мусульман "харам". Така ж саме ідеологія спостерігається по відношенню до євреїв та християн, заявниця вважає правильним аспект заборони будування церков; вважає правильним ідеологію «Хізб ут-Тахрір», насамперед через застосовування покарання у разі відмови християн від Халіфату; заявниця проти демократичних принципів, вважає владу будь-якої держави такою, що не відповідає принципам Халіфату.
У висновку зазначено, що лист організації «Меморіал» від 08.02.2021р. №11/21 не розкриває нової інформації. Відомості про належність заявниці до «Хізб ут-Тахрір» та про перебування в Україні є відомим фактом для правоохоронних структур РФ та були предметом розгляду в справі №420/11544/20, в якій постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021р. позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. За приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом
Щодо арешту в 2018 році на території РФ голови «Хізб ут-Тахрір» на установчі дані ОСОБА_9 , то у висновку вказано, що заявниця особисто не була знайома з особою, будь-яких контактів з ним не підтримувала, річ йде про людину, яка мала різні функціональні повноваження у порівнянні з заявницею. Так, відомим є той факт, що шукач захисту є «учнем» «Хізб ут-Тахрір», керівних посад на Батьківщині не займала. Відомості щодо затримання ОСОБА_10 в 2018 році, за строками, є застарілими, а інформація про арешт членів «Хізб ут-Тахрір» на території РФ не виглядає надмірним у контексті визнання такої структури терористичною та забороненою, починаючи з 2003 року.
Таким чином, у висновку вказано, що факти, повідомлені позивачем, не можуть бути підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що водночас не позбавляє її права залишитись на території України у разі наявності інших правових підстав для перебування в нашій країні.
Також, судом встановлено, що 20.03.2024р. за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_3 , Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Висновок).
У висновку, зокрема, вказано, що за результатом опитування, отримані такі твердження:
- шукач захисту мав можливість вільного доступу до державних, комерційних, медичних установ під час проживання у Росії, що свідчить про відсутність прикладів дискримінації (арк. 8 співбесіди від 29.12.2022р.);
- на території країни громадянської належності до позивача не застосовувались тортури, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження (арк. 7 співбесіди від 29.12.2022р.);
- ОСОБА_3 не був причетним до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності (арк. 7 співбесіди від 29.12.2022р.);
- у шукача захисту та його близьких родичів не виникало суттєвих проблем із представниками органів державної влади у Росії (арк. 7 співбесіди від 29.12.2022р.);
- ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до свавільних арештів, затримань, позасудових рішень на території країни громадянської належності (арк. 7 співбесіди від 29.12.2022р.);
- загальні права шукача захисту в РФ не порушувалися;
- позивач мав доступ до державних, комерційних, медичних та інших установ, користувався правом на вільне переміщення територією РФ, існував доступ до освіти і працевлаштування (арк. 8 співбесіди від 29.12.2022р.);
- без перешкод і дискримінації шукач захисту створив родину, виховував неповнолітніх дітей, користувався правом релігійної свободи і безперешкодним відвідування мечетей.
У висновку також зазначено, що:
а) за матеріалами особової справи встановлена відсутність ознак щодо можливого застосування до позивача серйозної шкоди у вигляді смертної кари, через відсутність у законодавстві таких норм права, підтвердженням зазначеного є наступне. Джерело ІКП: ІНФОРМАЦІЯ_8;
б) у регіоні постійного проживання (Республіка Татарстан) не виявлено фактів загальнопоширеного насильства, які б були пов`язані з ситуацією міжнародного або внутрішнього конфліктів;
в) у рамках порушеної у рф кримінальної справи на адресу дружини ОСОБА_1 , узгоджені припаси ст. 5 Європейською Конвенцією з прав людини 1950 року, а саме: процедура затримання проведена рідною для заявниці мовою; процедури обшуку і вилучення речей проведені відповідно до процесуальних документів (докази долучені заявницею до матеріалів особової справи); ОСОБА_1 була забезпечена державним адвокатом, який додатково ознайомив її з правами і обов`язками, брав участь у допиті, судових засіданнях, у тому числі при продовженні строків застосування домашнього арешту; затримання у рамках кримінальної справи не перевищувало дозволених термінів тримання. Зокрема, наступного дня після затримання відбулося судове сідання, винесено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, особу доставлено до СІЗО задля повернення власних речей і до адреси проживання; відповідно до власної заяви досудової інстанції в умовах перебування під запобіжним заходом, домашній арешт було пом`якшено. ОСОБА_1 отримала можливість кожного дня виходити на свіже повітря, дозвіл на прогулянку протягом 2 годин, а також дозвіл на відвідування об`єктів побутового характеру (магазини, базари), будь-які обмеження щодо доступу до адміністративних послуг не застосовувалися. Зокрема, у рішенні суду передбачено безперешкодне звернення заявниці до медичних установ у разі виникнення такої доцільності; незважаючи на той факт, що шукач захисту належав до «Хізб ут-Тахрір», він проходив по кримінальній справі виключно як свідок, а не як учасник. Разом з тим, належність заявника до «Хізб ут-Тахрір» могло стати результатом подальшого законного переслідування, структура визнана терористичною, а дії свідчать про спрямований і навмисний характер; будь-які елементи серйозної шкоди у вигляді фізичної сили чи погроз не застосовувалися до ОСОБА_11 , у тому числі по відношенню до його близьких родичів які проживають у країні громадянської належності. Так, станом на 2024 рік у РФ проживають матір та рідна сестра, будь-які дискримінаційні елементи на їх адресу за матеріалами особової справи не спостерігаються і не виявлені, погрози відсутні, що підтверджується шукачем захисту самостійно (арк. 3 співбесіди від 04.01.2023р.). Будь-яких спроб встановити зв`язок чи вийти на контакт із близькими родичами з боку правоохоронних органів Росії не встановлено протягом 2017-2022 років;
г) під час виїзду позивача Росії у липні 2016 року неповнолітні діти залишені на виховання тещі, елементи дискримінаційного характеру не виявлені;
д) на момент виїзду в країні громадянської належності залишилися проживати усі близькі родичі як позивача, так і його дружини, які по сьогоднішній день проживають у регіоні постійного попереднього місця проживання (м. Альметьєвськ). Шукач захисту повідомив, що близькі родичі у повній мірі забезпечені необхідними умовами для проживання. Варто зауважити, що близькі родичі ОСОБА_3 не змінювали адреси проживання ані після виїзду подружжя з Росії у 2016 році, ані після виїзду його доньки у 2016 році, ані після виїзду його пасинка у 2019 році.
У висновку зазначено, що лист організації «Меморіал» від 08.02.2021р. №11/21 не розкриває нової інформації. Відомості про належність заявника до «Хізб ут-Тахрір» та про перебування в Україні є відомим фактом для правоохоронних структур РФ та були предметом розгляду в справі №420/11544/20, в якій постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021р. позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. За приписами ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом
Щодо арешту в 2018 році на території РФ голови «Хізб ут-Тахрір» на установчі дані ОСОБА_9 , у висновку вказано, що спілкування ОСОБА_3 разом із Нізамовим мало поодинокий характер у вигляді виконаної одноразової послуги щодо масажу (давній період часу) та періодично пересікалися під час візитів до мечетей у с. Урсала (арк. 4 співбесіди від 29.12.2022р.). Разом з тим, заявник не підтримував жодних контактів з приводу організаційної роботи «Хізб ут-Тахрір», спільних задумів та їх реалізації (арк. 4 співбесіди від 22.11.2023р.). Крім того, мова йде про людину, яка мала інші функціональні повноваження у порівнянні з шукачем захисту. Так, відомим є той факт, що шукач захисту є рядовим членом та виступає в якості «вчителя» «Хізб ут-Тахрір», водночас керівних посад на Батьківщині не займав (арк. 4 співбесіди від 22.11.2023р.). Будь-яких контактів із Е. Нізамовим або його близькими родичами після приїзду до України шукач захисту не підтримував (арк. 4 співбесіди від 22.11.2023р.). Відомості стосовно затримання ОСОБА_10 в 2018 році, за строками, є застарілими, а інформація про арешт інших членів «Хізб ут-Тахрір» на території РФ не виглядає надмірною у контексті визнання такої структури терористичною та забороненою, починаючи від 2003 року.
У висновку вказано, що клопотання ОСОБА_3 не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону, в саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території РФ. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_3 додаткового захисту в Україні відповідно до вимог ст.3, ст.14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні його громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. 
Крім того, судом встановлено, що 20.03.2024р. за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_4 , Головне управління ДМС в Одеській області склало висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Висновок).
Як вказано у висновку, за результатом розгляду особової справи встановлено, що фундаментальні права ОСОБА_4 , а саме свобода думки, совісті і релігії, передбачені Європейською Конвенцією з прав людини 1950 року не порушувалися (арк. 5 співбесіди від 02.01.2023р.).
Також, у висновку, зокрема, зазначено, що за результатом опитування, отримані твердження, що заявник та інші родичі, які залишились проживати у РФ:
- мали право на свободу пересування, вільний доступу до державних, адміністративних, комерційних, медичних установ країни, що свідчить про відсутність прикладів дискримінації (арк. 5-6 співбесіди від 02.01.2023р.). Зокрема, заявник навчався, займався спортом, дотримувався релігійних поглядів, без перешкод та у відповідності до законодавства країни оформляв паспортні документи:
- на території країни громадянської належності не застосовувались тортури, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження (арк. 5 співбесіди від 02.01.2023р.);
- не були причетними до насильницьких зникнень або викрадень (арк. 5 співбесіди від 02.01.2023р.);
- проблем із представниками органів державної влади Росії не виникало (арк. 5 співбесіди від 02.01.2023р.);
- заявник не зазнавав суттєвої шкоди через періодичне відвідування мечетей. Проблем з родичами, які належать до Християн, не виникало, навіть побутового характеру (арк. 8 співбесіди від 02.01.2023р.), а звичайний образ життя вказує про наявність адаптаційних умов у випадку добровільного повернення. Варто зауважити, що ані ОСОБА_4 , ані його близькі родичі не змінювали адреси проживання після виїзду матері та вітчима з Росії у 2016 році, що додаткового свідчить про відсутність потреби у переховуванні.
У висновку зазначено, що додатковими критеріями, що вказують на відсутність порушення п.13 ч.1 ст.1 Закону, що узгоджується зі ст.14 Директиви №2011/95/ЄС, є наступне:
- за матеріалами особової справи встановлена відсутність ознак щодо можливого застосування до заявника серйозної шкоди у вигляді смертної кари, через відсутність у законодавстві такої норми права, підтвердженням є наступне ІКП та усні твердження особи (арк. 2 співбесіди від 04.01.2024р.). Джерело ІКП: ІНФОРМАЦІЯ_8 (повний текст у додатку № 3 до висновку);
- у регіоні постійного проживання (Республіка Татарстан) не виявлено фактів загальнопоширеного насильства, які б були пов`язані з ситуацією міжнародного або внутрішнього конфліктів (арк. 2 співбесіди від 04.01.2024р.);
- заявник та інші родичі не зазнавали проблем, пов`язаних із законним переслідуванням його матері в рамках кримінальної справи (арк. 3 співбесіди від 04.01.2023р.);
- матір заявника оформила приватне запрошення для бабусі, ОСОБА_12 та інші дозвільні документи, нотаріально завірені в Україні, що дозволяли супроводжувати неповнолітнього ОСОБА_4 через кордон РФ, в`їзд до України відбувся легально 09.07.2019р. (арк. 9 співбесіди від 29.12.2022р.). Додатково встановлено, що бабусею шукача захисту на території РФ була оформлена опіка над шукачем захисту, а після повернення у 2019 році з України до РФ вона безперешкодно отримала свідоцтво про закінчення загальноосвітнього закладу;
- щодо листа організації «Меморіал» від 08.02.2021р. №11/21, заявник не має належності до визначених осіб і структури, а документ у контексті його матері не виявляє нової інформації щодо переслідування чи дискримінації. Додатково встановлено, що заявник починаючи з травня 2023 року відійшов від ідеології «Хізб ут-Тахрір».
У висновку вказано, що відповідно до релевантного ІКП за 2022-2023 роки, ситуація з «Хізб ут-Тахрір» не змінилася, структура належить до категорії терористичних, починаючи з 2003 року, стосовно членів структури порушуються кримінальні справи за законодавством.
Також, як зазначено у висновку, заявником надана інформація, що протягом 2016-2019 років він не дотримувався ідеології «Хізб ут-Тахрір», а відвідування звичайної мечеті не привертає уваги правоохоронні інстанції, що виключає його з ймовірної категорії, яка підлягає законному переслідуванню
Крім того, у висновку зазначено, що клопотання особи не відповідає умовам, які передбачені п. 13 ч.1 статті 1 Закону, заявник не зазнавав серйозної шкоди чи дискримінації, у тому числі через порушену кримінальну справу стосовно матері; елемент ймовірної мобілізації не підтверджено, а релевантне ІКП вказує на неможливість зазначеного станом на першу декаду 2024 року.
Як зазначено у висновку, клопотання ОСОБА_4 , не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 ст.1 Закону, а саме: в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території РФ. Також, відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_4 додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні його громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
27.05.2024р. Державною міграційною службою України, за наслідками розгляду заяв позивачів про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, було прийнято рішення:
- №90-24 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким громадянину РФ ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- №89-24 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким громадянці РФ ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- №91-24 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким громадянину РФ ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з правомірністю вказаних рішень ДМС України ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскаржили їх в судовому порядку. 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено, що шукачі захисту зазнавали переслідувань саме за ознаками віросповідання, сповідування ісламу. На переконання суду, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, зокрема, за участь у забороненій організації. В той же час, причини звернення за захистом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безпосередньо пов`язані з діяльністю ОСОБА_1 . За висновками суду, скоєння злочину (участь у забороненій організації) не може належати до проблематики міжнародного захисту. Суд зазначив, що власне релігія іслам, яку позивачі сповідують, не є забороненою у РФ, що вказує на можливість дотримання дозволених елементів релігійної діяльності шукачами захисту. Позивачі належним чином не обґрунтували твердження стосовно неможливості у подальшому дотримуватися канонів релігії без стійкого постійного зв`язку з організацією «Хізб ут-Тахрір». Суд дійшов висновку, що ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивачі не бажають повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При прийнятті рішення суд звернув увагу на позицію Європейського суду з прав людини, згідно якої «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих), є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (рішення ЄСПЛ по справі «Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії» (Kasymakhimov and Saybataiov v. Russia, № 26261/05 и 26377/06). Також, рішенням Європейського Суду з прав людини №31098/08 від 12.06.2012р. у справі «Хізбут-Тахрір проти Німеччини» визнано законним та обґрунтованим рішення Німецького уряду щодо заборони діяльності організації «Хізб ут-Тахрір», в зв`язку з пропагандою заперечення права на існування держави Ізраїль, закликів його насильницького знищення, вигнання та вбивства його мешканців. Відтак, діяльність членів «Хізб ут-Тахрір» засуджується не лише правоохоронними органами РФ, а і Європейськім судом з прав людини, який визнав діяльність цієї організації несумісною з принципами демократичного суспільства.
Враховуючи наведене у сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що ДМС України, як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності прийнятих ним рішень, доведено законність рішень від 27.05.2024р. №90-24, №89-24 та №91-24 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).
Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
В свою чергу, п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Водночас, в силу ст.6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Звертаючись із заявами про надання статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, позивачі посилались на наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань через свої релігійні та політичні переконання.
Зокрема, зазначали, що території Російської Федерації, починаючи з 2013 року ОСОБА_1 є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, закликів до встановлення так званої «ісламської держави», отриманням та поширенням знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (хала катів). 22.03.2016р. стосовно позивачки порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації. 24.03.2016р. позивача було затримано та направлено до відділку ФСБ, де з нею було проведено допит. Одночасно, на підставі постанови міського суду у м. Набережні Челни від 22.03.2016р. №11607920001529882, 24.03.2016р. проведено обшук у житловому приміщенні, де проживала позивач. Відповідно до постанови міського суду у м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016р. у справі №3/1-30/2016 позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на неї було одягнено електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. Відповідно до умов домашнього арешту, позивач не мала права виходити за межі житлового приміщення за адресою її постійного проживання, однак 15.07.2016р. позивач за допомогою свого чоловіка звільнилася від зазначеного пристрою та разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.
Таким чином, причиною виїзду з країни громадянської належності та звернення за отриманням статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 називала кримінальні переслідування через свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначила, що у разі добровільного повернення до Російської Федерації наявна можливість тривалого ув`язнення на батьківщині.
В свою чергу, ОСОБА_3 зазначив, що на території Російської Федерації, він, також, є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», за межі країни громадянської належності виїхав разом зі своєю дружиною, проти якої була порушена кримінальна справа. Заявник зазначив, що не може наразі добровільно повернутись до Російської Федерації через можливість свого ув`язнення за організацію втечі своєї дружини з-під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у зв`язку із членством у партії «Хізб ут-Тахрір».
Дійсно, рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. №ГКПИ 03-116 «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» була визнана терористичною організацією та заборонена у Російській Федерації. У листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013р. «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). 
Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення ОСОБА_1 до ДМС позивач зазначила, що вона вирішила приєднатися до партії «Хізб ут-Тахрір» у 2013 році з метою подальшого здійснення діяльності з побудови ісламської держави. ОСОБА_3 вказував, що став членом партії «Хізб ут-Тахрір» влітку 2016 року. 
Таким чином, на момент, коли, як зазначають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вони стали членами партії «Хізб ут-Тахрір», діяльність вказаної організації на території Російської Федерації вже була заборонена, про що було відомо позивачам. Однак, не зважаючи на законодавчу заборону діяльності вказаної організації, усвідомлюючи неминуче настання кримінальної відповідальності за участь у такій діяльності, позивачі стали її членами.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи можливі наслідки своїх дій та керуючись своїми суб`єктивними поглядами та переконаннями, свідомо порушила норми чинного законодавства Російської Федерації та продовжувала бути членом ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», відповідальність за що передбачена частиною першою статті 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства Російської Федерації визнана терористичною), і виїхала нелегально в Україну з метою переховування від відповідальності.
Вказані дії позивача є свідомим порушенням законодавства країни громадянської належності та її небажання повертатися до Російської Федерації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій. 
До того ж, як вбачається з матеріалів особових справ заявників, ОСОБА_1 вільно сповідувала іслам, перебуваючи на території Російської Федерації, не зазнаючи проблем у зв`язку із вищезазначеною обставиною до моменту вступу до партії «Хізб ут-Тахрір». Встановлено, що вона мала змогу регулярно безперешкодно відвідувати мечеті та спілкуватися з їх духовними представниками для більш поглибленого вивчення ісламу, здійснювати обрядові дії в рамках даної релігії, мала можливість вільно та самостійно ознайомлюватися з ісламом, про що свідчить обставина, за якої позивач отримувала знання про релігію за допомогою ісламської літератури, яка перебувала у вільному продажі на території Російської Федерації. (протоколи співбесід від 31.08.2016р., від 28.09.2016р., від 30.01.2019р.).
Більше того, при співбесіді 31.08.2016р. ОСОБА_1 підтвердила, що при обшуку її квартири представниками правоохоронних органів не було вилучено релігійну літературу, яка необхідна їй для сповідування релігії (Коран, ОСОБА_13 ).
Вказане свідчить про необґрунтованість тверджень позивачки про її переслідування за релігійні переконання. Так, з наданих пояснень ОСОБА_1 слідує, що власне релігія іслам, яку вона сповідує, не є забороненою на Батьківщині, водночас заборонена лише організаційна форма вираження релігії, а не власне віросповідання, що вказує на можливість дотримання дозволених елементів релігійної діяльності шукачем захисту.
Верховний Суд у постанові від 06.08.2020р. по справі №420/3327/19 зазначив, що заборона діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» на території Російської Федерації не є забороною ісламу або переслідуванням послідовників зазначеної течії. 
Позивач належним чином не обґрунтувала твердження стосовно неможливості у подальшому дотримуватися канонів релігії без стійкого постійного зв`язку з організацією «Хізб ут-Тахрір».
Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (згідно Конвенції 1951 року та протоколу 1967 року, що стосуються визначення статусу біженця), переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.
В даному випадку саме по собі порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації, не може бути підставою для висновку про наявність у неї ознак біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, визначених Конвенцією та, відповідно, прийняття рішення про надання їй статусу або біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. Створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.
Що стосується ОСОБА_3 , то матеріалами справи підтверджено, що він також не зазнавав переслідувань за ознаками віросповідання, вільно сповідував іслам. Проти нього ніколи не висувалось офіційних обвинувачень на території РФ, він не притягався до кримінальної відповідальності в країні громадянської належності. Єдиною підставою, з якою він пов`язує можливе переслідування, є сприяння втечі дружини, відносно якої порушено кримінальну справу за участь у забороненій організації.
Таким чином, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, зокрема, за сприяння втечі дружини, відносно якої порушено кримінальну справу, за що на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом країни громадянської належності. Однак, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що скоєння злочину у вигляді організації втечі не може належати до проблематики міжнародного захисту. 
Варто зазначити, що сам по собі арешт дружини не вплинув на подальше становище ОСОБА_3 , його не викликали на допити у зв`язку з кримінальним переслідуванням дружини. (протокол співбесіди від 30.08.2016р.)
При вирішенні спору колегія суддів, також, враховує, що після виїзду в липні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за межі РФ їх донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула до України 28.08.2016р. у супроводі бабусі ОСОБА_12 , легально, використовуючи паспортні документи громадян РФ. Тобто, позивач безперешкодно оформив довіреність для виїзду дитини за межі країни походження. 
Вказана обставина, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність дійсних обґрунтованих свідчень переслідування позивачів на території країни громадянської належності за політичні переконання чи віросповідання.
Крім того, матір, вітчим, брат, бабуся ОСОБА_1 та матір батько і сестра ОСОБА_3 залишилися проживати на території країни громадянської належності, сповідують традиційний іслам та не відносяться до партії «Хібз ут-Тахрір». Правоохоронні органи до них зацікавленості не проявляють, відсутні жодні утиски або переслідування, будь-які елементи дискримінації. 
Ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Варто зазначити, що обставинам, зазначеним ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якими останні обґрунтовують позовні вимоги у даній справі, вже надавалася правова оцінка в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року по справі №420/11544/20, яка набрала законної сили. 
При зверненні 15.12.2022р. із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , її син ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_3 , в обґрунтування причин звернення за захистом зазначили, що 10.10.2018р. в Росії заарештували ОСОБА_7 , якого російська влада вважає головою політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Разом з тим, під час проведення спецслужбами обшуків був отриманий доступ до переписки Нізамова, в якій вказаний факт членства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в політичній партії «Хізб ут-Тахрір» та факт переїзду з Росії до України.
Колегія суддів погоджується з висновком ДМС України про необґрунтованість таких посилань позивачів, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 особисто не була знайома з ОСОБА_14 , будь-яких контактів з ним не підтримувала. 
Що ж до ОСОБА_3 , то, як встановлено органом ДМС України, спілкування з ОСОБА_15 мало поодинокий характер у вигляді виконаної одноразової послуги щодо масажу (давній період часу) та періодично пересікалися під час візитів до мечетей у с. Урсала. Заявник не підтримував жодних контактів з приводу організаційної роботи «Хізб ут-Тахрір», спільних задумів та їх реалізації. ОСОБА_3 є рядовим членом та виступає в якості «вчителя» «Хізб ут-Тахрір», водночас керівних посад на Батьківщині не займав, будь-яких контактів із ОСОБА_15 або його близькими родичами після приїзду до України шукач захисту не підтримував, що позивач підтвердив під час співбесіди від 22.11.2023р. 
До того ж, як правильно враховано органом ДМС, відомості стосовно затримання ОСОБА_10 в 2018 році за строками є застарілими.
ОСОБА_4 потребу в наданні захисту обґрунтовував лише обставинами членства його матері та вітчима в організації «Хізб ут-Тахрір», при цьому при проведенні 04.01.2023р. співбесіди не заперечував, що ані він, ані його близькі родичі не змінювали адреси проживання після виїзду матері та вітчима з Росії у 2016 році.
Як вже зазначалося, ОСОБА_1 оформила приватне запрошення для бабусі, ОСОБА_12 та інші дозвільні документи, нотаріально завірені в Україні, що дозволяли супроводжувати неповнолітнього ОСОБА_4 через кордон РФ, в`їзд до України відбувся легально 09.07.2019р. 
Більше того, під час проведення співбесід в органі ДМС України ОСОБА_4 підтвердив, що протягом 2016-2019 років він не дотримувався ідеології «Хізб ут-Тахрір», а відвідування звичайної мечеті не привертає уваги правоохоронні інстанції, що виключає його з ймовірної категорії, яка підлягає законному переслідуванню
Відсутність елементів політичних та релігійних переслідувань також доведено фактом безпечного проживання на території Російської Федерації найближчих родичів позивачів.
Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку, саме по собі порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації, не може бути підставою для висновку про наявність у неї ознак біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, визначених Конвенцією та, відповідно, прийняття рішення про надання їй статусу або біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 
В свою чергу, з огляду на відсутність документованих фактів або засвідчених обставин переслідування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у країні походження за ознаками релігії чи політичних поглядів, відсутність утиснення у зв`язку із належністю їх до організації «Хізб ут-Тахрір», відсутність доведених фактів загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, останні також не мають ознак біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених Конвенцією про статус біженців.
Колегія суддів зазначає, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, а тому підстав для задоволення скарги позивачів та скасування рішення від 12.12.2025р. колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що дана справа віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлений 09 березня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова
Судді: А.І. Бітов
О.В. Лук`янчук