ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/4170/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 (головуюча - Богацька Н. С., судді: Принцевська Н. М., Савицький Я. Ф.) у справі
за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації
до: (1) Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, (2) Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Військової частини НОМЕР_1 
про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним пункту додатку до акта приймання-передачі та усунення перешкод у здійсненні прав користування і розпорядження земельною ділянкою. 
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог 
1. У вересні 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації (далі - Одеська ОВА, Позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - Держгеокадастр, Відповідач-1) і Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області (далі - Селищна рада, Відповідач-2), в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ Держгеокадастру від 05.12.2020 № 27-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" щодо земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779;
- визнати недійсним пункт 109 додатку до акта приймання-передачі від 05.12.2020 б/н земельної ділянки сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність;
- усунути перешкоди державі в особі Одеської ОВА у здійсненні прав користування і розпорядження земельною ділянкою площею 1,3616 га шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Селищної ради на земельну ділянку площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779, що розташована за межами населених пунктів Тарутинської селищної ради Болградського району (раніше Підгірненської сільської ради Тарутинського району) Одеської області (запис про речове право № 40547791 від 11.02.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2290798951247) з одночасним припиненням права комунальної власності;
- усунути перешкоди державі в особі Одеської ОВА у здійсненні прав користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,3616 га шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 у Державному земельному кадастрі з одночасним закриттям Поземельної книги щодо цієї земельної ділянки; 
- усунути перешкоди державі в користуванні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання Відповідача-2 повернути у власність держави в особі Позивача земельну ділянку площею 1,3616 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 та має 8 поворотних точок з такими координатами:
№ 1 - координати: X - 5 112 265,330, У - 3 262 531,031;
№ 2 - координати: X - 5 112 256,010, У - 3 262 522,160;
№ 3 - координати: X - 5 112 601,340, У - 3 262 094,300;
№ 4 - координати: X - 5 112 619,753, У - 3 262116,744;
№ 5 - координати: X - 5 112 606,918, У - 3 262 134,373;
№ 6 - координати: X - 5 112 418,446, У - 3 262 360,332;
№ 7 - координати: X - 5 112 350,542, У - 3 262 439,583;
№ 8 - координати: X - 5 112 312,933, У - 3 262 488,145.
2. Позов узагальнено мотивований тим, що спірна частина (площею 1,3616 га) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 знаходиться в межах 50 метрів від лінії державного кордону України та Республіки Молдова, тобто у прикордонній смузі, що свідчить про її належність до земель оборони, які можуть перебувати лише в державній власності.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суду Одеської області рішенням від 17.01.2024 позов Прокурора задовольнив повністю.
4. Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Зокрема, зазначив, що спірна земельна ділянка має межу з державним кордоном України з Республікою Молдова, а її частина у розмірі 1,3616 га розташована у межах прикордонної смуги вздовж 30-50 метрів від лінії державного кордону, має особливий статус та має відноситись до земель оборони, що вбачається із Схеми розміщення меж земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 щодо державного кордону України з Республікою Молдова, виготовленої Державним підприємством "Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою".
5. За наслідками здійснення апеляційного перегляду справи Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 27.01.2026, якою рішення місцевого суду скасував та прийняв нове рішення про відмову у позові. 
6. Суд апеляційної інстанції констатував, що матеріалами цієї справи дійсно підтверджується, що земельна ділянка площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 має межу з державним кордоном України з Республікою Молдова, а її частина площею 1,3617 га розташована у межах прикордонної смуги вздовж 30-50 метрів від лінії державного кордону, а отже має особливий статус та має відноситись до земель оборони.
7. За таких обставин, апеляційний суд погодився з доводами Прокурора, а також висновками суду першої інстанції про незаконність передачі спірної частини земельної ділянки до комунальної власності, відповідно, незаконність оскаржуваного наказу Держгеокадастру. 
8. Разом з тим, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 02.07.2025 у справі № 902/122/24, згідно з яким належним та ефективним способом захисту прав держави у подібних правовідносинах є віндикаційний позов, а тому, враховуючи, що Прокурор у цій справі такої вимоги не заявив, відмовив у задоволенні позову з підстав обрання заявником неналежного способу захисту порушеного права. 
Касаційна скарга
9. Не погодившись із постановою апеляційного господарського суду, Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі. 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
10. Підставою касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції Прокурор визначив приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
11. Обґрунтовуючи наявність вказаної підстави, скаржник стверджує про те, що при ухваленні оскарженої постанови апеляційний господарський суд неправильно застосовував та порушив норми матеріального та процесуального права, а також не врахував висновків Верховного Суду, викладених:
- у постановах від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 04.10.2023 у справі № 761/18365/20, від 14.06.2021 у справі № 308/8567/20, від 22.04.2024 у справі № 279/1834/22 (щодо додержання принципу диспозитивності господарського судочинства, меж апеляційного перегляду справи);
- у постанові від 03.09.2025 у справі № 911/906/23 та постановах у справах № 903/1311/23, № 903/1324/23, № 903/1322/213, № 910/12958/21 та ін (щодо належності та ефективності обраного Прокурором способу захисту у подібних правовідносинах);
- у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (щодо дотримання принципу "jura novit curia");
- у постанові від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 (про те, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав);
- у постановах від 30.06.2021 у справі № 901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 901/381/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 та ін (щодо застосовування положень статей 2, 5, 14 ГПК України).
12. Аргументи касаційної скарги узагальнено зводяться до того, що при здійсненні апеляційного провадження суд апеляційної інстанції порушив принципи диспозитивності та рівності, а також вийшов за межі апеляційного перегляду, оскільки не врахував, що апеляційну скаргу у цій справі подав лише Держгеокадастр, тоді як Селищна рада рішення місцевого суду не оскаржувала. Прокурор стверджує, що суд незаконно скасував рішення в повному обсязі, включно з вимогами до Селищної ради, яка фактично погодилася з рішенням першої інстанції. 
13. Також Прокурор наголошує, що оскільки спірна ділянка була об`єднана з іншими землями, обраний ним спосіб захисту (припинення права власності та скасування реєстрації) є виправданим для повернення земель оборони державі. При цьому, неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не є підставою для відмови в позові, якщо прагнення позивача зрозуміле. У цій частині наполягає, що апеляційний суд був зобов`язаний самостійно надати правову кваліфікацію відносинам і застосувати належну норму права, а не відмовляти в позові з формальних підстав. 
Узагальнені доводи інших учасників справи 
14. Держгеокадастр надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому з доводами Прокурора не погоджується, вважає їх безпідставними та формальними. Наполягає на законності та обґрунтованості оскарженої постанови суду попередньої інстанції і у зв`язку з цим у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, постанову апеляційного господарського суду у цій справі залишити без змін. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
15. При розгляді цієї справи суди попередніх інстанцій встановили, що Держгеокадастр своїм наказом від 05.12.2020 № 27-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" передав Селищній раді в комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 9198,1422 га, які розташовані на території Болградського (Тарутинського) району Одеської області згідно з актом приймання-передачі.
16. Відповідно до зазначеного наказу складено акт приймання-передачі від 05.12.2020 б/н, за яким Держгеокадастр передав із державної власності, а Селищна рада прийняла в комунальну власність земельні ділянки згідно з додатком.
17. Пунктом 109 додатку до вказаного акта приймання-передачі зазначено земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,0190 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779.
18. 17.02.2020 відомості про земельну ділянку площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 внесено до Державного земельного кадастру шляхом відкриття Поземельної книги.
19. 11.02.2021 зареєстровано право комунальної власності Селищної ради на земельну ділянку площею 3,019 га з кадастровим 5124787600:01:001:0779 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про речове право - 40547791. Відомості внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56612393 від 15.02.2021 ; 
20. Водночас відповідно до Схеми розміщення меж земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 щодо державного кордону України з Республікою Молдова, виготовленої Державним підприємством "Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", частина вищевказаної земельної ділянки (а саме площею 1,3616 га) розташована в межах 50-метрової смуги від лінії державного кордону України. 
21. Поворотні точки накладення на 50-метрову прикордонну смугу мають такі координати:
№ 1 - координати: X - 5 112 265,330, У - 3 262 531,031;
№ 2 - координати: X - 5 112 256,010, У - 3 262 522,160;
№ 3 - координати: X - 5 112 601,340, У - 3 262 094,300;
№ 4 - координати: X - 5 112 619,753, У - 3 262116,744;
№ 5 - координати: X - 5 112 606,918, У - 3 262 134,373;
№ 6 - координати: X - 5 112 418,446, У - 3 262 360,332;
№ 7 - координати: X - 5 112 350,542, У - 3 262 439,583;
№ 8 - координати: X - 5 112 312,933, У - 3 262 488,145.
22. При цьому, з метою встановлення обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а саме встановлення факту накладення частини земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 на законодавчо визначені межі ширини прикордонної смуги (50 метрів) від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, а також встановлення координат поворотних точок та площі накладення, в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, за клопотанням Прокурора, було призначено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені питання щодо з`ясування відстані поворотних точок земельної ділянки від лінії державного кордону України, а також щодо з`ясування факту накладення спірної земельної ділянки на 50-ти метрову територію від лінії державного кордону України з Республікою Молдова.
23. За результатом проведення експертного дослідження, до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта від 20.10.2025 № 1364-34-25, відповідно до якого:
- поворотна точка № 2 (координати: Х - 5112256.01, У - 3262522.16) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 розташована на відстані 61,92 м від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, позначеного прикордонним знаком № 0730/33. При цьому найменша відстань від поворотної точки № 2 до лінії державного кордону України з Республікою Молдова складає 26,64 м. Графічно взаємне розташування досліджуваної земельної ділянки та лінії державного кордону зображено у додатку А;
- поворотна точка № 3 (координати: Х - 5112601.34, Y 3262094.3) земельної ділянки площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 розташована на відстані 35,13 м від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, позначеного прикордонним знаком № 0730/29. При цьому найменша відстань від поворотної точки № 3 до лінії державного кордону України з Республікою Молдова складає 21,90 м. Графічно взаємне розташування досліджуваної земельної ділянки та лінії державного кордону зображено у додатку А;
- земельна ділянка площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 частково накладається на 50-ти метрову територію від лінії державного кордону України з Республікою Молдова, що позначена прикордонними знаками № 0730/23, № 0730/30, № 0730/31, № 0730/32, № 0730/33. 
Площа накладання становить 1,3617 га.
Координати кутових поворотних точок частини земельної ділянки в межах площі накладання розраховано в каталозі координат в таблиці 1, у дослідницькій частині висновку.
Графічне зображення накладання відповідних поворотних точок наведено у додатку А. 
24. Як вже зазначалося, виходячи з доведеності Прокурором обставин накладення спірної земельної ділянки на землі прикордонної смуги, Господарський суд Одеської області дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог. 
25. В свою чергу Південно-західний апеляційний господарський суд ухвалив нове рішення про відмову у позові з мотивів обрання Прокурором неналежного способу захисту прав держави у спірних правовідносинах.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередньої інстанції 
26. Верховний Суд ухвалою від 09.03.2026 відкрив касаційне провадження на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у даній справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України.
27. Згідно із частинами першою - другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
28. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
29. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора ОГП (Колодяжна А. В.) і представника Відповідача-1 (Михайлов В. В.), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши матеріали справи щодо дотримання судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке. 
30. Основні засади забезпечення національної безпеки і оборони держави визначені Конституцією України.
31. Приписи статті 17 Конституції України передбачають, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
32. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
33. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
34. Аналіз зазначеної правової норми дає підстави вважати, що:
- захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та завданням усіх суб`єктів публічної влади;
- оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються передовсім на Збройні Сили України, які є основним суб`єктом забезпечення оборони держави;
- захист державного кордону України як невід`ємна складова системи забезпечення оборони держави покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
35. Прийняті на виконання Конституції України законодавчі акти конкретизують приписи Основного Закону України.
36. Так, Закон України "Про оборону України" (далі - Закон № 1932-ХІІ) встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.
37. Оборона України - це система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту (стаття 1 Закону № 1932-ХІІ).
38. Згідно з абзацом п`ятнадцятим частини першої статті 3 Закону № 1932-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підготовка держави до оборони в мирний час включає забезпечення охорони державного кордону України.
39. Наведені правила узгоджуються із приписами частини другої статті 2 Закону України "Про державний кордон України" (далі - Закон № 1777-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка визначає, що охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні ДПС України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а також Збройними Силами України у повітряному та підводному просторі відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України.
40. Отже, законодавством чітко визначено, що для забезпечення оборони держави органи публічної влади повинні використовувати всі наявні у державі матеріальні ресурси та засоби, включно із землями оборони.
41. За змістом статей 13 та 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою винятково відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
42. Частинами першою та другою статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, в редакції Кодексу, чинній на час прийняття оспорюваного наказу) передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
43. До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (частини перша та друга статті 18 ЗК України).
44. Відповідно до пункту "ж" частини першої статті 19 ЗК України землі оборони є однією з категорій земель України за основним цільовим призначенням.
45. Частиною другою статті 77 ЗК України встановлено, що землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
46. Згідно із частинами першою та п`ятою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються винятково згідно із Законом № 1345-IV.
47. Основи правового режиму земель оборони визначені статтею 77 ЗК України, за частинами першою та другою якої землями оборони визнаються землі, надані для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
48. Відповідне регулювання містить також і статті 1 та 2 Закону № 1345-IV, якими передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України.
49. Також згідно з частиною третьою статті 77 ЗК України навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.
50. Отже, приписи ЗК України та законодавства, яке визначає правовий режим земель оборони, передбачають належність земельних ділянок до земель оборони як за їх суб`єктною ознакою - надання їх для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, так і ознакою територіальної наближеності (прилеглості) до державного кордону України (безпосередньо вздовж державного кордону України та мети використання (облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків тощо). 
51. При цьому, навколо військових та інших оборонних об`єктів створюються зони особливого режиму використання земель, правовий режим яких врегульований у статті 115 ЗК України.
52. Зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах (частина перша статті 115 ЗК України).
53. Уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону (частини друга, третя статті 115 ЗК України).
54. Отже, метою створення зон особливого режиму використання земель є забезпечення належного функціонування військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах.
55. Різновидом зон особливого режиму використання земель оборони є прикордонна смуга, у межах якої здійснюють діяльність з охорони державного кордону.
56. Відповідно до частини третьої статті 77 ЗК України у разі потреби навколо військових та інших оборонних об`єктів створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам ДПС України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.
57. Правила щодо особливого режиму використання земель містяться також у статті 3 Закону № 1345-IV, частина перша якої визначає, що уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що землі в межах прикордонної смуги та інші землі, які потрібні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам ДПС України.
Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону (частина третя і четверта цієї ж статті).
58. Згідно зі статтею 22 Закону № 1777-XII з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.
Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.
У межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам ДПС України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30 - 50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми.
Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами ДПС України.
59. Відповідно до Закону № 1777-XII Кабінет Міністрів України ухвалив постанову від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим" (далі - Постанова № 1147), якою установив уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим. З урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації ДПС України, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень (пункт 1), а також затвердив Положення про прикордонний режим (далі - Положення; пункт 3 Постанови № 1147).
60. За термінологією, яка міститься в пункті 2 Положення, прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.
61. Окремою ділянкою з особливим призначенням у межах прикордонної смуги є ділянка шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.
62. Організація інженерного забезпечення охорони державного кордону здійснюється відповідно до Інструкції з організації інженерного забезпечення державного кордону, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02.03.2019 № 156 (далі - Інструкція № 156).
63. Відповідно до абзацу п`ятого пункту 1 Інструкції № 156 інженерне забезпечення охорони державного кордону - це комплекс організаційних та практичних заходів, які здійснюються з метою створення необхідних умов для своєчасного виявлення порушників державного кордону (противника), ефективного застосування озброєння та техніки (заподіяння максимальних утрат противнику), несення служби прикордонними нарядами, прихованого висунення, маневру та розгортання своїх сил, успішного виконання поставлених перед ними завдань, а також підвищення захисту підрозділів (особового складу, бойової та спеціальної техніки) від засобів ураження, ускладнення дій порушників державного кордону (противника).
64. Згідно з пунктом 1 глави 2 розділу IV Інструкції № 156 в інтересах охорони державного кордону на ділянці відповідальності органу охорони державного кордону створюється прикордонна інженерна інфраструктура. Лінія прикордонних інженерних споруд включає інженерні загородження, споруди для візуального спостереження, контрольно-слідову смугу, шляхи руху прикордонних нарядів (дорогу, стежку тощо). Залежно від умов місцевості та обстановки на державному кордоні на лінії прикордонних інженерних споруд можуть облаштовуватися інші елементи прикордонної інженерної інфраструктури.
65. Для забезпечення охорони державного кордону органи охорони державного кордону застосовують невибухові інженерні загородження. Основна їх кількість облаштовується на лінії прикордонних інженерних споруд (пункт 1 глави 3 розділу IV Інструкції № 156).
66. Земельні ділянки у її межах лінії інженерних прикордонних споруджень - це спеціальної смуги в межах прикордонної смуги та інші земельні ділянки, на яких проводиться облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, відповідно до частини третьої статті 77 ЗК України віднесені до земель оборони, а отже, можуть належати на праві власності винятково державі та передаватися у постійне користування органам ДПС України.
67. Отже, законодавство України виокремлює із прикордонної смуги (в її межах) земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж державного кордону України для облаштування та утримання лінії прикордонних інженерних споруд.
68. Інші земельні ділянки в межах прикордонної смуги, які не використовуються для розташування прикордонної інженерної інфраструктури та не підлягають обов`язковому відведенню в постійне користування військовим частинам ДПС України, тобто мають інший правовий режим та не належать до земель оборони, можуть перебувати у комунальній та приватній власності.
69. Приписами статті 18 Закону № 1777-XII визначено, що судноплавство, користування водними об`єктами для потреб лісосплаву та інші види водокористування, створення різних гідроспоруд, провадження інших робіт у внутрішніх водах України, користування землею, лісами, тваринним світом, ведення гірничої справи, геологічних розвідувань та інша господарська діяльність на державному кордоні України провадяться відповідно до законодавства України та міжнародних договорів України і здійснюються так, щоб забезпечувався належний порядок на державному кордоні України. Компетентними органами України за погодженням з ДПС України з урахуванням місцевих умов установлюється порядок здійснення всіх видів господарської діяльності на державному кордоні України.
70. Згідно з пунктом 17 Положення (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) авіаційні роботи, будівництво, вирубування дерев і чагарників, водокористування, геологічне вивчення, дорожні та інші дослідження, гідротехнічні, землевпорядні, меліоративні та інші роботи, пов`язані із зміною водного режиму прикордонних річок, озер та інших водойм, водолазні роботи або занурення апаратів, що використовуються для підводного плавання, відео-, кіно- та фотознімання місцевості, туристичні подорожі і стрибки з усіх видів парашутів у межах прикордонної смуги і районів, прилеглих до адміністративної межі між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю, на території яких Кабінетом Міністрів України запроваджено прикордонний режим, а також збори, мітинги, маніфестації і демонстрації, спортивні, видовищні та інші масові заходи, військові навчання і тренування (далі - масові заходи) проводяться після інформування органу охорони державного кордону, у зоні відповідальності якого провадиться така діяльність, із зазначенням початку і строку її провадження, прізвища, власного імені, по батькові (за наявності) осіб, що провадитимуть діяльність або організовуватимуть масові заходи, інформації про документи дозвільного характеру на провадження зазначеної в цьому пункті діяльності або масових заходів.
71. Отже, особливий режим використання земель у межах прикордонної смуги зумовлює неодмінність погодження фізичними та юридичними особами із ДПС України здійснення всіх видів господарської діяльності на державному кордоні України, зокрема й проведення землевпорядних робіт для встановлення меж суміжних земельних ділянок на місцевості з метою уникнення накладення таких земельних ділянок на земельні ділянки в межах прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону.
72. На виконання статті 19 ЗК України Державний комітет України із земельних ресурсів наказом від 23.07.2010 № 548 затвердив Класифікатор видів цільового призначення земель (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), у складі категорії земель оборони (пункт 15) визначив окремий вид цільового призначення землі - для розташування та постійної діяльності ДПС України (підпункт 15.03).
73. Здійснивши системний аналіз та тлумачення наведеного законодавства, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 902/122/24 виснувала, що законодавець визначив як правовий режим земельних ділянок у межах прикордонної смуги, так і спеціальний правовий режим земельних ділянок у межах прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій тощо.
Помістивши відповідні правила про земельні ділянки в межах прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону у статтю 77 "Землі оборони" ЗК України, встановивши мету виокремлення такої категорії земель - для забезпечення національної безпеки та оборони, дотримання режиму державного кордону, законодавець відніс ці земельні ділянки у межах прикордонної смуги до категорії земель оборони, для яких передбачений особливий режим використання.
Отже, землі прикордонної смуги шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону належать до земель оборони і використовуються для забезпечення діяльності ДПС України, зокрема для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд, прикордонних знаків, просік, комунікацій та інших об`єктів. Ці землі мають особливий правовий режим, запроваджений законодавством, і використовуються з обмеженнями, передбаченими для забезпечення національної безпеки та оборони держави на кордоні.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що земельні ділянки у межах прикордонної смуги, встановленої шириною 30-50 метрів вздовж державного кордону України, належать до земель оборони, щодо яких встановлений особливий режим використання та які можуть перебувати винятково у державній власності, а отже, мають обмежену оборотоздатність і не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності.
74. Аналогічного підходу притримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 04.09.2024 у справі № 922/4669/23, від 02.10.2024 у справі № 444/1011/20, від 15.01.2025 у справах № 903/1311/23 та № 903/1324/23, від 12.02.2025 у справі № 902/71/24, а також Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16- ц, що свідчить про те, що наразі практика розгляду судом касаційної інстанції таких категорій справ є усталеною.
75. Як вже вказувалось, при розгляді цієї справи суди попередніх інстанцій встановили, що земельна ділянка площею 3,019 га з кадастровим номером 5124787600:01:001:0779 має межу з державним кордоном України з Республікою Молдова, а її частина (площею 1,3617 га, що підтверджено висновком експерта від 20.10.2025 № 1364-34-25) розташована у межах прикордонної смуги вздовж 30-50 метрів від лінії державного кордону, а отже має особливий статус, відноситься до земель оборони, відтак має належати до державної власності. 
76. Означені обставини та висновки, Прокурор у касаційній скарзі підтримує і не оспорює. Водночас спірним на етапі касаційного провадження визначає питання щодо належності та ефективності обраного способу захисту порушеного права держави у спірних правовідносинах. 
77. Вирішуючи це питання, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду знову звертається до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 902/122/24 у подібних правовідносинах та зазначає таке. 
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17). 
Тож це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).
Відповідно до частини першої 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. 
Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 та ін). 
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неефективними способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить позивачу права володіння його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, зокрема, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17). 
Вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц).
Підсумовуючи викладене вище, потрібно наголосити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц). 
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. 
Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19.
78. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту права держави у спірних правовідносинах є віндикаційний позов про витребування спірної частини земельної ділянки, в той час як обраний Прокурором у цій справі спосіб захисту таким не являється. 
79. У цій частині колегія суддів додатково зауважує, що у цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції потрібно базуватися на тому, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів касаційного суду. У разі, якщо правові висновки мають однаковий пріоритет (тобто не переважають один над одним залежно від того, сформульовані вони колегією суддів, судовою палатою, об`єднаною палатою чи Великою Палатою Верховного Суду), суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17, 08.08.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), від 04.10.2023 у справі № 906/1026/22).
80. З оскарженої постанови суду апеляційної інстанції слідує, що при її ухваленні апеляційний суд керувався наведеним вище висновком Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 902/122/24, який є останнім у подібних спірних правовідносинах, а відтак аргументи касаційної скарги про необґрунтованість відповідного висновку суду попередньої інстанції є безпідставними. 
81. З цих підстав судова колегія відхиляє також доводи Прокурора про те, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без урахування висновків Верховного Суду у постановах у справах № 903/1311/23, № 903/1324/23, № 903/1322/23. В свою чергу постанови Верховного Суду у справах № 911/906/23 та № 910/12958/21 ухвалені у неподібних цій справі правовідносинах (інша суть спорів, фактичні обставини, відмінні предмети позовних вимог та їх матеріально-правове регулювання), а тому висновки з них судом апеляційної інстанції і не повинні були враховуватись. 
82. Цитована ж Прокурором частина постанови Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21 взагалі не містить висновків щодо застосовування правових норм, а є оцінкою суду касаційної інстанції щодо процесуальної поведінки сторін у тій справі, а також відповідних аргументів поданої касаційної скарги. Водночас висновків із постанов Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 761/18365/20, від 14.06.2021 у справі № 308/8567/20, від 22.04.2024 у справі № 279/1834/22 скаржник не наводить, а їх побічне перелічення самостійною підставою для касаційного оскарження в розумінні пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України не є. 
83. Щодо висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23 (та інших побічно перелічених), то вони також стосуються правовідносин, які не є подібними тим, що мають місце у цій справі (інша суть спорів, фактичні обставини, відмінні предмети позовних вимог та їх матеріально-правове регулювання). Більше того, у жодній із наведених у касаційній скарзі постанов суд касаційної інстанції не надавав висновків щодо можливості перекваліфікації негаторного позову у віндикаційний. 
84. З цих же підстав не приймає суд касаційної інстанції посилання Прокурора на постанови від 30.06.2021 у справі № 901/172/20, від 01.07.2021 у справі № 901/381/20, від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18, від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 та ін, позаяк скаржник не розкриває змісту спірних правовідносин в означених справах, не враховує суті спорів між їх сторонами, відтак необґрунтовано стверджує про невідповідність цитованих висновків тим, які зробив апеляційний суд у цій справі. 
85. У світлі наведеного колегія суддів вважає доцільним звернути увагу скаржника на тому, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
86. Суд касаційної інстанції зауважує, що для спростування будь-якого висновку, наведеного в оскарженій постанові Прокурор мав навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цього рішення, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахував суд попередньої інстанції з урахуванням встановлених ним обставин справи. Незгода скаржника з постановою апеляційного суду або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в цій постанові, не свідчить про її незаконність.
87. Підсумовуючи Верховний Суд нагадує, що обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Разом з тим, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
88. Звідси, оскільки при звернення до суду з позовом у цій справі Прокурор обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні такого позову. Протилежні доводи касаційної скарги є безпідставними. Заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження свого підтвердження в ході здійснення касаційного провадження не знайшла. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
89. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
90. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
91. Під час касаційного розгляду Верховний Суд не встановив неправильного застосування чи порушення судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права. Оскаржена постанова ухвалена за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для її зміни чи відміни, за мотивів наведених у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду, не вбачає.
Судові витрати
92. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
За таких обставин, керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у справі № 916/4170/23 залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.