Справа № 504/1904/25 
1-кп/519/5/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2026 м. Південне

Південний міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Південне кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.04.2025 за №12025162200000043, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеса, українець за національністю, громадянин України, освіта середня технічна, не працевлаштований, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, 
обвинувачений у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року, більш точний час та дату під час досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник протиправний умисел, спрямований на виготовлення у підробленні офіційного документу з розподілом функцій, а саме посвідчення водія, з метою використання його у власних цілях. 
Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на виготовлення у підробленні офіційного документу з розподілом функцій, скориставшись сайтом «Телеграм» у мережі Інтернет, знайшов оголошення щодо виготовлення посвідчень водія, за вказаними у оголошенні контактами зв`язався з невстановленою в ході досудового розслідування особою, яка назвалася продавцем, у ході спілкування з цією особою домовився про надання ним ( ОСОБА_4 ) продавцю свого фотознімку, фотознімку свого паспорта з відповідним даними про себе та про виготовлення з їх використанням продавцем підробленого посвідчення водія та подальше придбання ним ( ОСОБА_4 ) цього підробленого посвідчення водія. 
Того ж дня, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, за попередньою домовленістю з невстановленою особою, ОСОБА_4 передав продавцю в електронному вигляді свій фотознімок, фотознімок свого паспорта з відповідними даними про себе з метою внесення їх до підробленого посвідчення водія та здійснив фінансування щодо виготовлення підробленого документу, шляхом перерахунку грошових коштів невстановленій особі у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці на рахунок невстановленої особи, при цьому усвідомлював, що зазначена невстановлена особа не має права видавати такий документ. Після цього, у невстановлений під час досудового розслідування день та час, невстановлена особа використавши надані ОСОБА_4 фотознімки підробила посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з фотокарткою ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 , видане ТСЦ 8041 від 21.03.2025, яке видається установою і надає права, з метою використання його іншою особою. 
У подальшому, не пізніше 31.03.2025, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи всупереч встановленому порядку отримання посвідчення водія, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08.05.1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», перебуваючи у відділенні №111 «Нової пошти» отримав від невстановленої особи для подальшого використання завідомо для нього підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з власною фотокарткою. 
Крім того, 01 квітня 2025 року близько 14 години 12 хвилин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи протиправний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого офіційного документу – посвідчення водія серії НОМЕР_1 на своє ім`я, прибув до сервісного центру МВС 5142, що розташований за адресою: Одеська область, Одеський район, село Крижанівка, вулиця Академіка Сахарова, 1-Г для проведення перевірки вказаного посвідчення по базі даних. 
Безпосередньо після цього, реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого офіційного документа, діючи умисно, достовірно знаючи про те, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 на його ім`я, видане ТСЦ 8041 від 21.03.2025 року, з категоріями А, В, С є підробленим, ОСОБА_4 на підтвердження свого права керування транспортним засобом надав працівникам сервісного центру МВС 5142 вищевказане посвідчення водія і у такий спосіб використав цей завідомо підроблений документ офіційний документ.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за вищевикладених обставин визнав частково, визнаючи вину за ст.358 ч.4 КК України та не визнаючи вину за ст.358 ч.3 КК України, пояснив, що він навчався в онлайн-автошколі на протязі семи днів по дві години в день, складав іспити онлайн у головному сервісному центрі МВС, про отримання водійського посвідчення спілкувався з куратором в каналіах мережі Телеграм, який повідомив, що ОСОБА_4 , необхідно отримати тимчасове посвідчення водія для складання практичного іспиту. ОСОБА_4 сплатив близько 20000 грн на рахунок, який надав куратор. Потім він отримав посвідчення водія по пошті в «Нова пошта». Вважав, що це тимчасове посвідчення для складання практичного іспиту, тому надав свої документи невідомій особи для виготовлення водійського посвідчення. Так як отримане посвідчення не відображалося на сайті Головного сервісного центру МВС він поїхав до сервісного центру для з`ясування питання чому воно не відображається на сайті, та надав працівникам сервісного центру зазначене посвідчення водія. Керувати авто він ніколи не пробував. 
У судовому засіданні досліджені:
- Витяг з ЄРДР №12025162200000043
- Протокол огляду місця події від 01.04.2025, в ході якого в приміщенні сервісного центру МВС №5142, розташованого за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Крижанівка, вул. Ак.Сахарова, 1-2, виявлено та вилучено посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з фотокарткою ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 , видане ТСЦ 8041 від 21.03.2025. 
- Висновок експерта №СЕ-19/116/25/8190-ДД від 07.04.2025 згідно якого, у посвідченні водія серійним номером НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , всі фонові зображення, вихідні дані підприємства-виробника та персональні дані, нанесено за допомогою друкуючого пристрою із термосублімаційним способом друку. Бланк посвідчення водія серійним номером НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає встановленому зразку, аналогічного бланку посвідчення водія, що перебуває в офіційному обігу на території України.
Зазначені документи сумнівів у їх достовірності не викликають, викладені чи посвідчені в них відомості є такими, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.
Кожний з доказів визнається і оцінюється судом як належний та допустимий, а всі вони у сукупності достатніми та взаємозв`язаними для прийняття процесуального рішення.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, а також види і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора (ч. 1 ст. 92 КПК України).
Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. 
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 у справі № 760/23459/17, від 03 лютого 2021 року у справі №761/7897/18.
Заслухавши показання, дослідивши усі докази, суд вважає, що пред`явлене обвинувачення у судовому засіданні доведене повністю.
Суд вважає доведеним, що викладені в обвинуваченні діяння мали місце і містять склади кримінальних правопорушень (злочину та проступку).
Відповідальність за ст. 358 КК України настає в разі підроблення посвідчення або іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.
З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України виражається в таких альтернативних діях: а) підроблення посвідчення або іншого офіційного документа; б) збут підробленого офіційного документа; в) виготовлення підроблених печатки, штампа чи бланка підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, а так само інших офіційних печатки, штампа чи бланка; г) збут підроблених печатки, штампа чи бланка, за умови вчинення їх за попередньою змовою групою осіб.
Підроблення посвідчення або іншого офіційного документа - це: а) повне виготовлення фальшивого документа, схожого на справжній (відтворення як матеріальної форми, так і змісту носія інформації); б) внесення у справжній з точки зору форми документ неправдивих відомостей (наприклад, бездоганно оформлений листок тимчасової непрацездатності, виданий завідомо здоровій людині); в) зміна змісту або характеру документа шляхом механічних маніпуляцій (дописування, підтирання, підчистка, витравлення тексту тощо); г) підроблення відбитків штампа, печатки як необхідного реквізиту документа.
Злочин вважається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї із зазначених у диспозиції ст. 358 КК України дій.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом і спеціальною метою - використання підробленого документа, штампа, печатки чи бланка за призначенням як самим підроблювачем, так і іншою особою. Мета використання підробленого документа означає бажання винного набути певних суб`єктивних прав або звільнитися від юридичних обов`язків (приховати наявність вищої освіти, щоб за рахунок бюджетних коштів одержати другу вищу освіту). Якщо мета інша (продемонструвати майстерність, поповнити колекцію та ін.), склад злочину відсутній.
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі документи, і яке надає право, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за що передбачена кримінальна відповідальність ч.3 ст.358 КК України.
Обвинувачений у судовому засіданні зазначив, що ніяких дій по виготовленню документа не вчиняв, надав лише свої дані, свою фотокартку та гроші у сумі близько 20000 гривень на рахунок, який йому надали.
Відповідно до ст.26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.
Статтею 27 КК України визначено види співучасників, зокрема ч. 2, 5 ст.27 КК України зазначає, що виконавцем (співвиконавцем) є особа, яка у співучасті з іншими суб`єктами кримінального правопорушення безпосередньо чи шляхом використання інших осіб, що відповідно до закону не підлягають кримінальній відповідальності за скоєне, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене цим Кодексом. Пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.
Крім того, ч.2 ст.28 КК України передбачає, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.
Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Як випливає із ч.2 ст.28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо).
Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці.
При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.
Судом встановлено, що у лютому 2025 року, точний час не встановлений, але і не оспорюється обвинуваченим, у ОСОБА_4 виник умисел (бажання) на незаконне отримання посвідчення водія шляхом підроблення офіційного документа, всупереч вимогам чинного законодавства.
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 через невстановлену на цей час слідством особою – куратора, вступив у попередню змову, щодо виготовлення підробленого посвідчення водія.
Діючи за попередньою змовою групою осіб, всупереч Положенню про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340, без звернення до територіального сервісного центру МВС України, ОСОБА_4 надав невстановленій в ході досудового розслідування особі, його персональні анкетні дані, фотозображення, а також гроші у сумі 20000 гривень, на підставі чого в період з лютого 2025 року, але не пізніше 31 березня 2025 року, у невстановленому місці невстановленою особою було виготовлено підроблене посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з фотокарткою ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 , видане ТСЦ 8041 від 21.03.2025, яке містить персональні дані ОСОБА_4 та не відповідає встановленим зразкам бланків посвідчень водія, що перебувають в офіційному обігу в Україні, зокрема за своїми технічними та зовнішніми характеристиками.
Отже, ОСОБА_4 , діючи умисно, за попередньою змовою із вказаною невстановленою на цей час слідством особою, безпосередньо виконав частину об`єктивної сторони кримінально-караного діяння, пов`язаного із підробленням офіційних документів, надавши (повідомивши) цій особі свої анкетні дані, які необхідно було зазначити при підробленні документу, фотокартку та зразок свого підпису.
Після цього, невстановленою на час слідства особою, через засоби поштового зв`язку «Нова пошта» направлено ОСОБА_4 , а останнім отримано вищезазначене посвідчення водія для подальшого використання.
Таким чином, ОСОБА_4 діючи за вказаних вище обставин за попередньою змовою із невстановленою на цей час досудовим розслідуванням особою, безпосередньо виконавши частину об`єктивної сторони кримінально-караного діяння, пов`язаного із підробленням офіційного документу, шляхом надання (повідомлення) цій особі своїх анкетних даних, які необхідно було зазначити при підробленні документа, фотокартку, вчинив підроблення посвідчення (офіційного документу), яке видається установою і яке надає право.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у цій частині, його вина в скоєнні кримінального правопорушення за ч.3 ст.358 КК України доводиться сукупністю досліджених у кримінальному провадженні доказів.
Суд звертає увагу на те, що обвинувачений мав бажання отримати посвідчення водія, вчиняв всі дії через невстановлену на час слідства особою, тобто домовилися про спільне вчинення злочину, дійшли згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони, а саме обговорили суму винагороди, за яку невстановлена слідством особа виготовить посвідчення водія, невстановлена слідством особа вказала, які документи треба надати. ОСОБА_4 надав свої паспортні дані, фотокартку невстановленій слідством особі, невстановлена слідством особа внесла персональні дані ОСОБА_4 в бланк посвідчення водія та надіслала його ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку «Нова пошта», після попередньо проведеною ОСОБА_4 оплатою в сумі близько 20000 грн., тобто, узгодили зміст виконуваних функцій кожного з співучасників та спільно вчинили виготовлення підробленого посвідчення водія.
Тому дії ОСОБА_4 та невстановленої слідством особи охоплені спільним умислом - виготовленням підробленого офіційного документу, з розподілом функцій, за якого кожен співучасник виконував певну роль, як то було попередньо домовлено між співучасниками.
Свідчення обвинуваченого під час судового розгляду справи, зокрема, що він вважав, що навчається в онлайн-автошколі, не узгоджуються із наявними у справі доказами, тому суд їх розцінює критично і сприймає їх, як намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності.
При цьому, суд враховує, що будь-яка свідома особа, маючи базовий рівень освіти, у випадку відсутності інформації, якою вона не володіє, має можливість отримати консультацію в установі, до якої вона звернулась, зокрема, в інформаційно-довідковому відділі Сервісного центру, де громадянам надаються безкоштовні консультації та допомога працівника сервісного центру, в межах своєї компетенції, виходячи з наявного у особи запиту, чого ОСОБА_4 не зробив, а відразу ж, за його словами, скористався допомогою невстановленою на цей час слідством особою (куратора).
Маючи базовий рівень освіти, будучи соціально адаптованою особою, яка користується інтернетом, маючи у постійному доступі мобільний телефон, який надає можливість отримати будь-яку інформацію в мережі інтернет, обвинувачений міг і повинен був дізнатись про визначену законом процедуру такого отримання. 
Начебто скориставшись допомогою невстановленої особи в отриманні посвідчення водія, за умови якщо він дійсно скористався такою допомогою, обвинувачений не міг не розуміти, що таким чином він уникає визначеної законом процедури отримання посвідчення водія.
Процедура отримання особою посвідчення водія встановлена Постановою Кабінету міністрів України від 09 травня 1993 року №340, яка затверджує Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, посилання на яку тож міститься на сайті Сервісного центру.
При цьому, ОСОБА_4 медичний огляд в установленому законом порядку не проходив, як він сам зазначив та не складав практичний екзамен.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України, проте надаючи показання суду, не прямо, а побічно підтвердив його вчинення.
Крім цього, правова основа презумпції знання законодавства – обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.
Тому при кваліфікації дій ОСОБА_4 за цим епізодом, органом досудового розслідування обґрунтовано зазначено про його вчинення обвинуваченим за попередньою змовою групою осіб, тобто за ч.3 ст.358 КК України.
Суд визнає доведеним наведене формулювання обвинувачення та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 358 КК України за кваліфікуючими ознаками: підроблення посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі документи і яке надає право, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Згідно ч. 4 ст. 358 КК України відповідальність настає за використання завідомо підробленого документа. При цьому використання може бути вчинене одним із двох способів: 1) пред`явлення документа; 2) подання документа. При пред`явленні документа особа, видаючи підробку за справжній документ, знайомить з його змістом інших осіб. Підроблений документ залишається у володінні винного. Використання завідомо підробленого документа є закінченим злочином з моменту, коли документ пред`явлено винним, незалежно від того, чи вдалося йому досягти поставленої мети.
У даному кримінальному провадженні судом чітко встановлено, що ОСОБА_4 сам прибув до сервісного центру МВС та пред`явив завідомо підроблене посвідчення водія з метою перевірки працівниками сервісного центру його дійсності, тобто використав його, що повністю відповідає складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні цього кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.
Суд визнає доведеним наведене формулювання обвинувачення та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 358 КК України: використання завідомо підробленого документа.
При призначенні покарання, суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Обставин, які пом`якшують покарання, передбачені ст.66 КК України судом не встановлено, оскільки хоча обвинувачений ОСОБА_4 і надавав показання щодо обставин вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, як зазначив, що у вчиненому щиро розкаявся, однак він не висловив жалю з приводу цього, осуду своєї поведінки, а також готовності нести покарання, що свідчить про відсутність критичної оцінки вчиненого та відповідно щирого каяття. Щире каяття, висловлене обвинуваченим під час його допиту в судовому засіданні, після дослідження доказів у справі і не підтверджене реальними діями або іншими доказами, що свідчили б про його щирість та глибину каяття, тому суд не надає віри такому, зважаючи на процесуальну поведінку обвинуваченого. Суд вважає мотивом таких тверджень – бажання обвинуваченого не понести більш суворе покарання та уникнути відповідальності за вчинене шляхом призначення йому судом найбільш м`якого покарання.
Свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.358 КК України обвинувачений не визнав, у вчиненому не розкаявся.
Обставини, які обтяжують покарання, передбачені ст.67 КК України, судом не встановлені.
Згідно досудової доповіді відносно ОСОБА_4 , ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється, як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється, як середній. Орган пробації вважає можливим виправлення особи без ізоляції від суспільства та не становить дуже високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб. 
Вирішуючи питання про покарання, відповідно до статті 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином (ч. 3 ст.358 КК України) та кримінальним проступком (ч. 4 ст. 358 КК України); особу винного, який раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, інвалідності не має, не одружений, має постійне місце проживання, за місцем мешкання характеризується позитивно, проте не працює, доказів про наявність офіційних доходів не має.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.
Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нею нових злочинів.
При призначенні покарання суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини. В справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. В справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за вчинене, суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, умисну форму вини, конкретні обставини справи, дані про його особу, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, відношення обвинуваченого до вчиненого.
На переконання суду, для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання, йому необхідно призначити покарання, за частиною ч.3 ст.358 КК України у виді обмеження волів у межах санкції статті; за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі, також у межах санкції, не знаходячи підстав для призначення покарання у виді штрафу чи пробаційного нагляду, та визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Підстав для застосування положень статей 69, 69-1 КК України, не встановлено.
При цьому суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання щодо обвинуваченого в цілому на теперішній час можливе без реального відбування покарання у виді обмеження волі, а тому його можливо звільнити від відбування цього покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Саме таке покарання, на переконання суду буде достатнім для досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України, й відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_4 , на користь держави слід стягнути витрати на проведення судової експертизи у розмірі 3183,60 грн.
Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 07.04.2025 слід скасувати, що відповідає положенню ч. 4 ст. 174 КПК України, у зв`язку з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.
Керуючись статтями 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України та призначити покарання:
- за ч.3 ст.358 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі;
- за ч.4 ст.358 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі. 
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, встановивши іспитовий строк на 1 (один) рік. 
На підставі ст.76 ч.1 п.1-2, ч.3 п.2 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Нагляд за особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.
Початок іспитового строку засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 3183 (три тисячі сто вісімдесят три) грн 60 коп. витрат на проведення судової технічної експертизи, яку проведено Одеським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 07.04.2025.
Речові докази: посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 , видане ТСЦ 8041 від 21.03.2025 - залишити в матеріалах кримінального провадження №12025162200000043.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Південний міський суд Одеської області. 
Вирок суду набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками судового провадження. У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_6