Справа № 308/2992/26
3/308/1241/26

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.03.2026           м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Зарева Н.І., за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – адвоката Цебрика Л.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, запроваджену відділом прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
З протоколу серії ЗхРУ № 001539Е вбачається, що 17 лютого 2026 року о 17 год. 50 хв. на околиці н.п. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області на відстані 3000 м до державного кордону, на напрямку 260 прикордонного знаку, в межах прикордонної смуги прикордонним нарядом «Контрольний пост» було виявлено та затримано громадянина ОСОБА_1 , який здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме: керуючи автомобілем «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , на неодноразово повторену законну вимогу старшого прикордонного наряду «Контрольний пост» головного сержанта ОСОБА_2 надати можливість оглянути транспортний засіб та звірити номери його агрегатів відкрито відмовився виконувати неодноразово повторювані законні вимоги проігнорував та не виконав. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 2 ст. 23 та ст. 34 Закону України "Про державну прикордонну службу", та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-10 КУпАП. 
13 березня 2026 року захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – адвокат Цебрика Л.В. подав до суду письмові заперечення, в яких щодо складеного протоколу заперечив у повному обсязі, зазначив, що в діях ОСОБА_1 немає складу жодного правопорушення, у зв`язку з чим провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП з огляду на таке. Так, матеріали справи та протокол про адміністративне правопорушення не містять жодних відомостей щодо підстав проведення військовослужбовцем поверхневої перевірки транспортного засобу, а без фіксування такої підстави дії ДПС є протиправними і не дають право ставити щодо особи будь-які вимоги чи розпорядження. Додає, що з наданих до суду доказів неможливо встановити наявність в діяї ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, оскільки суду не надано жодного доказу фото- чи відеофіксації того, що правопорушник вчинив злісну непокору вимозі прикордонника здійснити поверхневу перевірку транспортного засобу. Так, до матеріалів справи додано 4 відеозаписи, однак на них відсутні факти неодноразово повторених вимог надати можливість оглянути транспортний засіб та взагалі відсутня вимога про звірку агрегатів автомобіля правопорушника. Крім того, у письмових поясненнях ОСОБА_1 , долучених до матеріалів справи, він заперечує законність вимоги про огляд багажника транспортного засобу та наголошує про вимогу звірити номери агрегатів автомобіля йому не озвучували.
У судовому засіданні захисник Полянського О.С. щодо протоколу про адміністративне правопорушення заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях, проси провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
Заслухавши доводи захисника, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, оцінивши належним чином зібрані у справі докази, суддя дійшов таких висновків. 
Згідно з ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 248 КУпАП визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку, та усунувши усі можливі сумніви, і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.
Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема і протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП передбачає, що правопорушенням є злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог.
Таким чином, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за вказано статтею необхідно встановити у її діях сукупність таких обставин: 1) факт злісної непокори, 2) наявність законного розпорядження чи вимоги працівника Державної прикордонної служби України, 3) виконання таким працівником службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду.
Розпорядження та вимоги зазначених в диспозиції статті 185-10 КУпАП осіб мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитись в їх компетенції.
Тлумачення поняття «злісна непокора» надано у рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011. Так, відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями. Кодекс передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції (наразі поліції), члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, військовослужбовця (стаття 185). Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції (наразі поліції) при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок (абзац другий пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року № 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоровя, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів»). Слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги. З проведеного аналізу положень Кодексу вбачається, що ними передбачена відповідальність за непокору пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху (частина перша статті 127) та злісну непокору законному розпорядженню або вимозі працівника міліції (наразі поліції), члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, працівника транспорту, військовослужбовця, працівника Державної прикордонної служби України (статті 185, 185-9, 185-10).
Згідно з п. 1 ст. 21-7 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», поверхнева перевірка здійснюється щодо осіб, речей, товарів (вантажів) і транспортних засобів, які перебувають у контрольованому прикордонному районі, в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України або контрольному пункті в`їзду-виїзду, а саме:
1) у разі порушення особою чи спроби особи порушити прикордонний режим, режим у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України, режим у контрольних пунктах в`їзду-виїзду або зашкодити інтересам національної безпеки України;
2) у разі перебування особи в межах прикордонної смуги без відповідного дозволу;
3) у разі наявності підстав вважати, що в транспортному засобі перебуває правопорушник або особа, свобода якої обмежується в незаконний спосіб;
4) у разі наявності підстав вважати, що в особи чи в транспортному засобі знаходиться річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю і здоров`ю людини;
5) якщо транспортний засіб або річ особи є знаряддям вчинення правопорушення та/або знаходяться в місці, в якому могло бути вчинено правопорушення;
6) в інших випадках, передбачених законодавством або рішенням суду.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 001539Е встановлено, що 17 лютого 2026 року о 17 год. 50 хв. на околиці н.п. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області на відстані 3000 м до державного кордону, на напрямку 260 прикордонного знаку, в межах прикордонної смуги прикордонним нарядом «Контрольний пост» було виявлено та затримано громадянина ОСОБА_1 , який здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме: керуючи автомобілем «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , на неодноразово повторену законну вимогу старшого прикордонного наряду «Контрольний пост» головного сержанта ОСОБА_2 надати можливість оглянути транспортний засіб та звірити номери його агрегатів відкрито відмовився виконувати, неодноразово повторювані законні вимоги проігнорував та не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 та ст. 34 Закону України "Про державну прикордонну службу", та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185-10 КУпАП. 
Водночас, в протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не вказано в чому саме полягали законні вимоги працівника Державної прикордонної служби та в чому саме виразилася злісна непокора ОСОБА_1 цим вимогам. Також відсутні відомості про те, що працівники Державної прикордонної служби України пред`явили ОСОБА_1 саме законні вимоги або розпорядження.
До матеріалів справи, окрім протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 001539Е від від 17.02.2026 суду надано наступні документи: протокол про адміністративне затримання ОСОБА_1 від 17.02.2026, протокол особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 17.02.2026, копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 , рапорт інспектора прикордонної служби, письмові пояснення ОСОБА_1 , схему місця затримання та матеріали відеофіксації.
Разом з тим, будь-яких інших доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, а також винуватості ОСОБА_1 у його вчиненні, судді не надано та в ході розгляду даної справи суддею не встановлено.
Під час оформлення матеріалів справи, не надано доказів того, чи перебував військовослужбовець при виконанні обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, чи були його розпорядження, вимоги законними.
Окрім цього, з рапорту інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення моніторингу обстановки відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б), головного сержанта ОСОБА_2 встановлено ті ж обставини, що вказані в протоколі про адміністративне правопорушення, при цьому у даному рапорті не зазначено про те, що у працівників прикордонної служби було достатньо законних підстав для того, щоб проводити огляд транспортного засобу та звірку номерів його агрегатів.
З долучених до матеріалів справи про адміністративне правопорушення відеозаписів не вбачається відкрита відмова ОСОБА_1 виконувати неодноразово повторювані законні вимоги, натомість вбачається усне прохання ОСОБА_1 до військовослужбовця Державної прикордонної служби пояснити законність причини необхідності огляду багажника транспортного засобу.
Так, протокол про адміністративне правопорушення за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.
Складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень ст. 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Отже, обставини, наведені у протоколі про адміністративне правопорушення, суб`єктом, який його склав, повинні підтверджуватись іншими зібраними цим суб`єктом доказами.
Рапорти самі по собі не містять беззаперечних відомостей про обставини вчинення правопорушення, не ґрунтуються на об`єктивних засобах фіксації (фото, відео, протоколи огляду тощо) та тому не можуть визнаватися належним доказом. Рапорти працівників правоохоронних органів є лише службовою інформацією та не можуть підміняти собою докази вини особи у розумінні закону.
Так, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, до прикладу в постановах: від 15.04.2020 у справі №489/4827/16-а, від 28.05.2020 у справі №524/4668/17, від 15.02.2020 у справі №489/4827/16-а, від 12.07.2023 у справі №607/5610/23.
Інших беззаперечних доказів, в тому числі відео чи фото доказів, або ж пояснення інших осіб, які, на думку особи, яка склала протокол, вказували на вчинення ОСОБА_1 правопорушення, яке ставиться йому у провину, судді не надано.
Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав і основоположних свобод і протоколів до неї, та практику Європейського суду з прав людини і Європейської комісії з прав людини, як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України».
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.
Також, в справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.
При цьому, суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 за №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпцій невинуватості.
Згідно ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.
У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.
Таким чином, на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів, керуючись принципами презумпції невинуватості, поваги до людської гідності, загальними принципами здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури, суддя дійшов висновку, що винна ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, не доведена належними, допустимими та беззаперечними доказами.
Відповідно до положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
За таких обставин, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, який передбачає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.
Беручи до уваги висновок про закриття провадження у справі, судовий збір на підставі ст. 40-1 КУпАП стягненню не підлягає.
Керуючись ст.ст.7, 9, п. 1 ч. 1 ст. 247, ст.ст. 256, 283, 284 КУпАП, суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Провадження в справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя         Н.І. Зарева