Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
 	610/3433/23 2/610/6/2026 09 квітня 2026 року	

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: Стригуненка В.М. 
за участю
секретаря: Ворони І.О., 
позивача: представників за довіреністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідача: представника - адвоката Радченка Є.В.,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ФГ "7'Я": представника - адвоката Радченка Є.В.,

розглянувши у місті Балаклія Ізюмського району Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Фермерське господарство "7'Я", про витребування земельної ділянки у власність держави,

в с т а н о в и в:

26.12.2023 поштою ГУ Держгеокадастру у Харківській області надіслало позовну заяву з вимогою "витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 у власність держави шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником - державою, в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676" (т. 1 а.с. 1-66).

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_5 неправомірно повторно безоплатно отримав у власність спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яку в наступному продав відповідачу ОСОБА_4 , а той передав її в оренду ФГ "7'Я". Чим порушено вимогу закону щодо можливості передачі земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених ЗК України, лише один раз по кожному виду цільового призначення.
Про повторне безоплатне набуття ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку позивачу стало відомо з ухвали слідчого судді від 25.03.2021 у кримінальному провадженні, у якому розслідувалися подібні випадки.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі, у т.ч. з огляду на актуальну судову практику.

Представник відповідача та третьої особи ФГ "7'Я" позов не визнав. Вважає, що придбавши у ОСОБА_5 спірну земельну ділянку відповідач ОСОБА_4 діяв добросовісно, наказ ГУ Держгеокадастру у Харківській області був чинним, заборон на відчуження не було, нотаріусом було здійснено перевірку. Тому у покупця не було жодних сумнівів щодо правомочності продавця ОСОБА_5 на володіння спірною земельною ділянкою та на її відчуження. Вважає себе добросовісним набувачем земельної ділянки.
Посилається на відсутність порушеного права чи інтересу ГУ Держгеокадастру у Харківській області в спірних правовідносинах. Оскільки з дня набрання чинності пунктом 24 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (тобто з 27 травня 2021 року) передано сільським, селищним, міським радам, повноваження з розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишаються у державній власності (наприклад, які використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування, землі оборони, більшість земель лісогосподарського призначення, більшість земель природно-заповідного фонду та інших). А тому позивач ГУ Держгеокадастру у Харківській області не є розпорядником земель сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, що передбачено ч. 5 ст. 24 Розділу Х Перехідних положень ЗК України, та не є належним позивачем. 
Саме на ГУ Держгеокадастру у Харківській області покладено обов`язок перевіряти наявність права особи на приватизацію землі та вжиття заходів для унеможливлення повторної приватизації землі особою, яка вже використала своє право на безоплатну приватизацію.
На їх переконання передача ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельної ділянки особі, яка не мала на це право, без проведення належної перевірки наявності підстав для такої передачі, не свідчить про наявність підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача. 

Третя особа ОСОБА_5 про час і місце судових засідань повідомлений належним чином шляхом надсилання судових повісток за останнім відомим місцем проживання (перебування), які поверталися з проставленими відмітками про його відсутність, що визнається врученням судових повісток. Однак в судові засідання ні він, ні його представники не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надав, поважності неявки не убачається, відзиву на позовну заяву та жодних документів від них не надходило. Окрім того, про дату, час та місце підготовчого та судових засідань він міг дізнатися на сайті "Судова влада", який перебуває у загальному доступі і містить список судових справ, призначених до розгляду. Таким чином право на участь у розгляді справи було забезпечено.

Судом встановлені такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 21.06.2018 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3523885600:02:000:5431 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.06.2018 № 11-3634/14-18-CT (т. 1 а.с. 41) (це вперше). 

Тобто, 21.06.2018 ОСОБА_5 вже реалізував своє право на безоплатну передачу йому земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектарів.

Проте 08 жовтня 2018 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_6 , який діяв за дорученням ОСОБА_5 від 12.12.2018, з проханням надати ОСОБА_5 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га з метою оформлення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства для подальшої передачі її у власність.
При цьому, заявником вказано, що право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України ним не використано (т. 1 а.с. 43). 

Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області після розгляду заяви прийнято наказ від 23.10.2018 № 7760-СГ, яким ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 2,0 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 42).

12 грудня 2018 року до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_6 , який діяв за дорученням ОСОБА_5 від 12.12.2018, з проханням затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 для оформлення права власності для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Асіївської сільської ради Балаклійського району Харківської області та передати їй зазначену земельну ділянку у власність. 
При цьому, заявником вказано, що право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 Земельного кодексу України ним не використано (т. 1 а.с. 54). 

Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області після розгляду заяви прийнято наказ від 13.12.2018 № 9199-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 площею 2,0000 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Асіївської сільської ради Балаклійського району Харківської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 52). 

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 за ОСОБА_5 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області Половинка Аліною Анатоліївною 17.12.2018, номер відомостей про речове право: 29541035, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1726260863202 (т. 1 а.с. 39-40) (це вже вдруге).

За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 ОСОБА_5 було відчужено за договором купівлі-продажу, серія та номер: 398 від 19.03.2019 на користь ОСОБА_4 , на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 30765717 (т. 1 а.с. 39-40).

16.04.2019 ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 передав в оренду Фермерському господарству "7'Я", договір оренди землі, серія та номер б/н від 08.04.2019. Номер запису про інше речове право: 31303410 (т. 1 а.с. 39-40).

З ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 убачається, що порушення права держави у зв`язку з подвійною приватизацією громадянами земельних ділянок в порушення вимог ст. 116, 121 Земельного кодексу України стало предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні. Це стосується і спірної земельної ділянки (т. 1 а.с. 59-62). 
Як стверджує позивач ГУ Держгеокадастру у Харківській області саме після ознайомлення з цією ухвалою і перевірки їм стало відомо про порушення права держави та стало підставою для подання позову.

Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України, частини першої статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Частинами першою, другою статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є:
а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до пункту "а" частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються
у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Положенням частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.
Частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Згідно із частинами першою-четвертою статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Суд встановив, що на час видачі ГУ Держгеокадастру у Харківській області наказу від 13.12.2018 № 9199-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 площею 2,0000 га та передачі її у власність ОСОБА_5 , останній вже реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.06.2018 № 11-3634/14-18-CT та вже безоплатно отримав у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 3523885600:02:000:5431 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства.
При цьому зі змісту другої заяви вбачається, що представник ОСОБА_5 повідомив ГУ Держгеокадастр у Харківській області про те, що своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 ЗК України, ОСОБА_5 не скористався, а відтак ввів в оману щодо наявності у нього права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність.
Більше того, шляхом укладення договору купівлі-продажу спірна земельна ділянка площею 2,0000 га з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 вибула із власності ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 .

Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що ОСОБА_5 безоплатно набув у власність спірну земельну ділянку із порушенням приписів статей 116, 121 ЗК України, оскільки остання була набута після реалізації ОСОБА_5 свого права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із видом використання «для ведення особистого селянського господарства».
Водночас, незаконно набута ОСОБА_5 у власність земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу.
Вищезазначене, на переконання суду, свідчить про відсутність наміру ОСОБА_5 на безоплатне отримання земельної ділянки саме у свою власність та може свідчити про зловживання останнім своїм правом.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/ умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).
Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)).
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Встановивши, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 була набута ОСОБА_5 безоплатно із порушенням приписів статей 116, 118, 121 ЗК України, тобто була набута без відповідної правової підстави, оскільки така підстава відпала внаслідок використання останнім свого права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із ідентичним видом використання, а також врахувавши подальше відчуження незаконно отриманої у власність земельної ділянки на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, суд вважає, що наявні підстави для задоволення вимог ГУ Держгеокадастру у Харківській області про витребування земельної ділянки на користь держави.

Подібні правові висновки щодо наявності підстав для витребування повторно отриманої у безоплатному порядку земельної ділянки висловлювалися Верховним Судом у змісті постанов від 10 жовтня 2024 року у справі № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24), від 31 липня 2024 року у справі № 359/6247/21 (провадження № 61-10763св23), від 18 лютого 2026 року у справі № 636/7343/23 (провадження № 61-7246св25).

З урахуванням встановлених у справі обставин укладення між відповідачем ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_5 оплатного договору, що, на переконання відповідача, підтверджує його добросовісність, суд зазначає наступне.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому, за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).

Таким чином, установивши, що первісним набувачем спірної земельної ділянки є ОСОБА_5 , який набув право власності на неї без відповідної правової підстави та у подальшому відчужив цю земельну ділянку на користь відповідача ОСОБА_4 за відплатним договором, суд вважає наявними підстави для витребування її у ОСОБА_4 як набувача за відплатним договором.

Більше того суд вважає законним та пропорційним втручання у право ОСОБА_4 на мирне володіння майном з огляду на таке.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Як уже зауважувалося судом, спірна земельна ділянка була набута первісним набувачем ОСОБА_5 без відповідної правової підстави та в подальшому відчужена за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 .
Відтак, досліджуючи добросовісність дій відповідача, зваживши у цій справі всі підстави та послідовність набуття останнім майна у власність, а також обставини вибуття спірного майна із володіння держави, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у мирне володінням цим майном, втручання у права ОСОБА_4 повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічні висновки щодо пропорційності втручання держави у право власності останнього набувача земельної ділянки у разі набуття такої первісним власником без відповідної правової підстави викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження № 61-20307св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16 (провадження № 61-13873св20), від 10 травня 2023 року у справі № 205/3353/17 (провадження № 61-21537св19), від 30 червня 2023 року у справі № 205/8396/17 (провадження № 61-13135св22), від 10 липня 2024 року у справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24), від 08 вересня 2024 року у справі № 136/349/22 (провадження № 61-6816св23), від 02 квітня 2025 року у справі № 472/241/23 (провадження № 61-3627св24), від 18 лютого 2026 року у справі № 636/7343/23 (провадження № 61-7246св25).
Додатково суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відтак, ОСОБА_4 як покупець за договором купівлі-продажу земельної ділянки не позбавлений права звернутись з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 (провадження № 61-6706св20)).
При цьому суд зауважує, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" (Закон № 4292-ІХ).
Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено у наступній редакції:
«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1)з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 
2)з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Відповідно до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Проте цей позов був пред`явлений ще 27.12.2023, до набуття чинності вказаним законом 09 квітня 2025 року, а тому не існувало подібних вимог. Питання про добросовісність/ недобросовісність набувачів судом може бути вирішене лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення. На час ухвалення цього рішення вартість спірної земельної ділянки на депозитний рахунок суду не внесена.

Суд наголошує, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель сільськогосподарського призначення.
За Конституцією України земля є об`єктом права власності Українського народу (ст. 13). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14).
За таких обставин суд вважає, що земля є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Установивши, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави незаконно, оскільки була набута без відповідної правової підстави, а ОСОБА_5 , не маючи на це права, здійснив відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування земельної ділянки у відповідача.
Доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову з мотивів того, що передача ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельної ділянки особі, яка не мала на це права, відбулася без проведення належної перевірки, сам по собі не свідчить про наявність підстав для витребування такої земельної ділянки у добросовісного набувача.
Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 948/73/23 (провадження № 61-17171св23): «Законодавець передбачив можливість розпорядження земельними ділянками державної форми власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у виключних випадках, зокрема, у разі визнання за державою в особі відповідного органу виконавчої влади права власності на земельну ділянку за рішенням суду. Земельна ділянка, яка вибула з власності держави поза встановленою законодавством процедурою та є предметом розгляду у цій справі підлягає поверненню у власність держави для відновлення порушеного права».

Відтак суд доходить висновку, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави у незаконний спосіб, оскільки була набута третьою особою ОСОБА_5 без належної правової підстави, відсутність якої встановлено вже після надання цієї земельної ділянки. За таких обставин наявні підстави для захисту права власності держави на земельну ділянку, яка вибула з її володіння поза її волею.

Суд також зазначає, що за ухвалою від 29.12.2023 було заборонено відчуження будь-яким способом земельної ділянки з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1726260863202, номер відомостей про право власності 30765717, яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2019, а суб`єктам державної реєстрації прав заборонено проведення будь-яких реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676, площею 2 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1726260863202, номер відомостей про право власності 30765717, яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.03.2019 (т. 1 а.с. 80, 90-93).

У відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
В рамках даної цивільної справи такого клопотання не заявлялось.

Внаслідок задоволення позову судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

1)Позов задовольнити повністю.

2)Витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676 у власність держави шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником - державою, в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6320280400:01:000:0676.

3)Стягнути з ОСОБА_4  на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області 2684 гривні судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, місцезнаходження: 61165, м. Харків, вул. Космічна, буд. 21, поверх 8-9, код ЄДРПОУ 39792822.
Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .
Третя особа: ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 .
Третя особа: Фермерське господарство "7'Я", місцезнаходження: 64207, Харківська область, Ізюмський район, м. Балаклія, вул. Захисників України, буд. 16, код ЄДРПОУ 32120047.

Суддя Стригуненко В.М.