ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий у першій інстанції: Супрун О.П. Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року Справа № 750/9569/25

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді Епель О.В., 
суддів: Карпушової О.В., Чуприни О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2025 року у справі 

за позовом ОСОБА_1 

до  
ІНФОРМАЦІЯ_1 

про визнання протиправною та скасування постанови про 
адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И В : 
Історія справи.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Відповідач) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 24.03.2025 № 325 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою на Позивача накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, а справу про вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП - закрити за відсутністю складу правопорушення.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він 05.02.2015 був знятий з військового обліку та з 13.07.2021 з реєстрації місця проживання у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання в Республіку Литва на постійне місце проживання. 
Також Позивач зазначав, що від проходження ВЛК він не відмовлявся, однак зазначив, що усі його медичні документи зберігаються за його постійним місцем проживання в Республіці Литва. Водночас, працівники РТЦК на аргументи Позивача не зважали та вимагали пройти ВЛК у цей же день.
Крім того, ОСОБА_1 стверджував, що з протоколом його не ознайомлювали та копії йому не вручали, про дату та час розгляду даної справи позивача належним чином не повідомлено.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Позивач 17.03.2025 о 13.30 год. відмовився від отримання направлення та проходження ВЛК, чим порушив вимоги абзацу 4 частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
При цьому суд встановив, що у протоколі вказано, що Позивачу роз`яснено його права, повідомлено про дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення та вказано, що в присутності свідка Позивач відмовився від підпису та отримання другого примірника протоколу, зауважень та клопотань останній не заявляв.
Також суд зазначив, що відсутність медичних документів або їх неврахування під час ВЛК є підставою для оскарження результатів ВЛК, а не підстава для відмови від ВЛК та свідомого порушення законодавства про мобілізацію.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не було повно досліджено докази та встановлені обставини цієї справи, зокрема те, що він не був належним чином оповіщений про явку до Відповідача для проходження ВЛК та, відповідно, законність його розшуку, а також те, що Позивач зареєстрований та постійно проживає на території Литви.
Крім того, Апелянт зазначає, що Відповідачем не були надані документи, які підтверджують повноваження ОСОБА_2 як уповноваженої посадової особи на складання протоколів про адміністративне правопорушення. При цьому, стверджує, що протокол, складений неуповноваженою особою, є недійсним і не може бути доказом вини.
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2025 та від 24.02.2026 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав. 
Обставини справи, встановлені судом.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.03.2025 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видав на ім`я ОСОБА_1 направлення № 442 для встановлення придатності до проходження військової служби в Збройних Силах України у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, в особливий період.
17.03.2025 водій 3 відділення В.О. ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_2 склав акт відмови від проходження військово-лікарської комісії.
17.03.2025 водій 3 відділення В.О. ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_2 склав протокол № 325 про адміністративне правопорушення, за змістом якого 17.03.2025 о 12.30 год. уповноваженим представником ІНФОРМАЦІЯ_1 було виписане направлення на проходження гр. ОСОБА_1 військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», гр. ОСОБА_1 відмовився від проходження військово-лікарської комісії, чим учинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
24.03.2025 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 виніс постанову № 325 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000,00 грн /т.1 а.с. 14/.
Згідно військового квитка від 02.11.2007 серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 05.02.2015 був знятий з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1 а.с. 17-21/.
У довідці на військовослужбовця (військовозобов`язаного), який виїжджає за кордон, зазначено, що солдат ОСОБА_1 , 1989 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , знятий з військового обліку 29.03.2021 /т.1 а.с. 22/.
Згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання № 363 від 13.07.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із виїздом на постійне проживання в Республіку Литва /т.1 а.с. 24/.
Відповідно до відміток у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_1 , 01.06.2021 оформлено виїзд на постійне проживання до Литви, а 04.10.2021 він узятий на постійний консульський облік у Посольстві України в Литовській Республіці /т.1 а.с. 25-26/.
Згідно довідки про задеклароване місце проживання від 11.04.2024 № 2024-232-PD)-270 ОСОБА_1 , 11.04.2024 задекларував місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с. 28/.
ОСОБА_5 07.04.2022 уклав трудовий договір із ЗАТ «United transline» № 472 /т. 1 а.с. 32-35/.
Згідно рішення ІНФОРМАЦІЯ_4 про відмову в перетинанні державного кордону України від 03.06.2024, ОСОБА_6 відмовлено у виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України № 57 /т.1 а.с. 36/.
Не погоджуючись із постановою про адміністративне правопорушення, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII), Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487 (далі - Порядок №1487).
Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).
Відповідно до ч.1-3 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
У ст. 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ст.235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, згідно Указу Президента України №303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» було прийнято рішення про оголошення та проведення часткової мобілізації, а отже з цього періоду в Україні діє особливий період.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан. 
Згідно з абз. 4 ч.1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях чи бездіяльності відповідного складу правопорушення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що диспозиція ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, за якою Позивача й було притягнуто до відповідальності, передбачає порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період. Зазначена норма є бланкетною, тобто при її застосуванні необхідно застосовувати законодавчі акти, які визначають, зокрема, правові основи військового обліку.
У спірній постанові наявне посилання на порушення Апелянтом абз. 4 п. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якого громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, 17.03.2025 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видав на ім`я ОСОБА_1 направлення № 442 для встановлення придатності до проходження військової служби в Збройних Силах України у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, в особливий період.
Однак, Апелянт відмовився від проходження військово-лікарської комісії, про що складено акт відмови від 17.03.2025.
Крім того, допитаний у суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_2 , надав покази, які відповідають зазначеним вище обставинам справи.
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про вчинення Апелянтом адміністративного правопорушення, за яке його було притягнуто до відповідальності.
Аналізуючи доводи Апелянта про те, що направлення від 17.03.2025 № 442 не відповідає за змістом формі направлення, затвердженої Порядком № 560, колегія суддів зазначає, що дійсно начальником ІНФОРМАЦІЯ_5 у направленні не вказано конкретний рід військ, а зазначено лише про проводження військової служби в Збройних Силах України. 
Однак, судова колегія зазначає, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).
При цьому, колегія суддів приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Скасування правильного по суті рішення, за відсутності фундаментального порушення, є відступленням від принципу правової визначеності («res judicata») та недопустимим.
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність притягнення Позивача до адміністративної відповідальності.
Разом з тим, судова колегія також звертає увагу на те, що правомірність/протиправність оголошення ОСОБА_1 у розшук внаслідок його неявки до територіального центру комплектування та постановки Позивача на військовий облік не належать до предмету розгляду безпосередньо у цій справі, а тому такі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є громадянином України, а відповідно до приписів Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30 грудня 2022 р. № 1487, громадяни України, які були зняті з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на строк більше трьох місяців, зобов`язані протягом 30 днів з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 563 "Про внесення змін до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" стати на військовий облік зокрема шляхом подання відповідної заяви через закордонну дипломатичну установу України.
Отже, та обставина, що Апелянт зареєстрований та постійно проживає на території Литви також не спростовує правильність висновків суду першої інстанції, оскільки не нівелює обов`язку громадянина України стати на військовий облік, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки та проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби.
Надаючи оцінку доводам Апелянта про те, що повноваження ОСОБА_2 як уповноваженої посадової особи на складання протоколів про адміністративне правопорушення не підтверджені, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки спростовуються наявним у матеріалах справи витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.12.2024 № 700 /т.1 а.с.89-90/. 
Відповідно до приписів п. 2 Інструкції за зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01 січня 2024 року № 3, уповноважені посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1, 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначаються наказами керівників відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Так, відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.12.2024 № 700, особами, уповноваженими на складання адміністративних протоколі за ст.ст. 210, 210-1, 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у взводі охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 є, зокрема: водій відділення охорони взводу охорони.
Отже, доводи Апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення складено неуповноваженою особою колегія суддів вважає помилковими.
Аналізуючи всі доводи сторін, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Підсумовуючи усе викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення адміністративного позову у цій справі в повному обсязі.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2025 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати, відповідно до ст. 139 КАС України, перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 20 квітня 2026 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

О.В. Чуприна