ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/16139/24 пров. № А/857/27445/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі за її позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Департамент природних ресурсів та будівництва Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя у І інстанції Братичак У.В., 
час ухвалення судового рішення не зазначено,
місце ухвалення судового рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 29 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради (далі – Виконком) «Про демонтаж тимчасової споруди по АДРЕСА_1 » №867 від 25.06.2024.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 у справі №380/16139/24, ухваленим у порядку письмового провадження, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази підтвердження реєстрації права власності ОСОБА_1 на тимчасову споруду по АДРЕСА_2 та право позивачки на розміщення тимчасової споруди за вказаною адресою, зокрема, паспорт прив`язки, ухвала міської ради, договір оренди окремих конструктивних елементів благоустрою або об`єкта нерухомого майна.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №380/2335/20 скасовано лише окремі пункти ухвали Львівської міської ради від 26.12.2019 №6107, а не ухвалу в цілому. Тому відповідач не позбавлений можливості посилатися на згадану ухвалу у оспорюваному рішенні в частині, яка є чинною. 
При цьому пунктом 1 згаданої ухвали затверджено перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові згідно з додатком, що додатково підтверджує самовільне встановлення тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_2 , оскільки така споруда відсутня у вказаному переліку.
Постановою Верховного Суду України від 30.11.2021 у справі № 1140/2982/18 підтверджуються доводи Виконкому щодо наявності повноважень у органів місцевого самоврядування на прийняття рішень про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд. Чинним законодавством прямо передбачено, що в разі відсутності, закінчення, анулювання паспорту прив`язки тимчасової споруди, або самовільного її встановлення, така споруда підлягає демонтажу.
При цьому за висновками Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постановах від 13.11.2018 у справі № 910/2145/18, від 27.11.2018 у справі № 910/2686/18 та від 12.12.2018 у справі № 826/10330/17, дії з демонтажу є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - роботи щодо відновлення території благоустрою). Демонтаж самовільно встановлених позивачем тимчасових споруд (у тому випадку тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності) переслідує легітимну мету контролю органами місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту.
Отже, приймаючи оспорюване рішення, відповідач реалізовував передбачені Законом України «Про благоустрій населених пунктів» повноваження стосовно здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог та скасування правомірного рішення.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити її позов у повному обсязі. 
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції на надав належної оцінки аргументам позивачки щодо протиправності оспорюваного рішення. Наполягає на тому, що за приписами статей 319, 328 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Законодавством не передбачено демонтажу (знесення) нежитлової будівлі – позбавлення власника його майна в обхід встановленій процедурі - судовому розгляду, за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень. 
Вчинення таких дій (знесення демонтажу) суб`єктом владних повноважень на підставі власного ж рішення безумовно про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання у майнові права фізичної особи. 
Вказане судом першої інстанції враховано не було, що призвело неправильних висновків по справі у частині оцінки правомірності дій відповідача та неправильного вирішення справи.
У письмових поясненнях Виконком та Департамент природних ресурсів та будівництва Львівської міської ради (далі – Департамент) підтримали доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечили обґрунтованість апеляційних вимог та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Звертають увагу апеляційного суду на те, що жодних доказів на підтвердження наявності правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_2 матеріали справи не містять. 
01.08.2024 було здійснено демонтаж тимчасової споруди, а отже оскаржуване рішення Виконкому виконане. Відповідно до вимоги представника позивачки, скерованої Львівській міській раді за № 3-Т-6647-24 від 29.01.2025, Трибушна А.Е. визнає цей факт, оскільки виявила бажання забрати саме тимчасову споруду (залишки тимчасової споруди) із усіма складовими (елементами), яка була демонтована та перевезена у відповідне місце зберігання. 

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, 25.06.2024 Виконком з метою усунення наслідків порушень вимог законодавства при розміщенні тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Львівській міській територіальній громаді прийняв рішення №867 «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 », з посиланням на Закони України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів», «Про місцеве самоврядування в Україні», наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності», ухвали міської ради від 21.04.2011 № 376 «Про Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади», від 26.12.2019 № 6107 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова», від 06.12.2022 № 2679 «Про окремі питання здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території Львівської міської територіальної громади у зв`язку із введенням воєнного стану» і від 08.07.2021 №1081 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради». 
Згідно із пунктом 1 вказаного рішення відповідача вирішено демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 .
Пунктом 2 рішення Виконкому від 25.06.2024 №867 суб`єкту підприємницької діяльності ОСОБА_1 рекомендовано здійснити демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності у добровільному порядку протягом 20 календарних днів.
У разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначено уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на вул. Академіка Є. Лазаренка, 6А комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією (пункт 3 рішення від 25.06.2024 №867).
Вважаючи таке рішення Виконкому протиправним, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За правилами частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування регламентовано приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі – Закон № 280/97-ВР).
За приписами пункту 7 частини 1 статті 30 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України «Про благоустрій населених пунктів» (далі – Закон № 2807-IV).
Положеннями статті 2 вказаного Закону встановлено, що благоустрій населених пунктів передбачає:
1) розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об`єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об`єктів;
2) організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель, інженерних споруд та об`єктів рекреаційного, природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення;
3) створення умов для реалізації прав та виконання обов`язків суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів.
Згідно із статтею 5 Закону № 2807-IV управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.
Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 2807-IV передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів віднесено забезпечення реалізації державної політики у цій сфері.
Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні частини першої статті 12 Закону № 2807-IV, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Відповідно до частини 2 статті 10 Закон № 2807-IV до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема:
організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 
здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 

За приписами статті 14 Закону № 2807-IV об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством. 
Частиною1 статті 20 Закону передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.
За приписами статті 21 Закону № 2807-IV елементами (частинами) об`єктів благоустрою є:
1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм;
2) зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях;
3) будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів;
4) засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами;
5) технічні засоби регулювання дорожнього руху;
6) будівлі та споруди системи інженерного захисту території;
7) комплекси та об`єкти монументального мистецтва, декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади;
8) обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків;
9) малі архітектурні форми;
10) інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.
Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.
До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.
Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.
У відповідності до приписів частини 2 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (частина 4 статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (далі - Порядок № 244).
За правилами пунктів 2.1, 2.17, 2.18, 2.20, 2.30, 2.31 Порядку № 244 підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасових споруд здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Строк дії паспорта прив`язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень. Продовження строку дії паспорта прив`язки здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.
На підставі аналізу наведених правових норм суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що система благоустрою населених пунктів включає, зокрема, організацію, нормування та здійснення контролю, у тому числі самоврядного, у сфері благоустрою населених пунктів. Нормування у сфері благоустрою передбачає затвердження правил благоустрою населених пунктів, а також затвердження місцевих програм, технічної документація з питань благоустрою територій населених пунктів (проекти, схеми, карти, атласи тощо). За своєю юридичною природою перелік тимчасових споруд, призначених для здійснення підприємницької діяльності, комплексні схеми розміщення тимчасових споруд є актами нормування у сфері благоустрою. 
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що дії з демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту. Демонтаж самовільно встановленої позивачкою тимчасової споруди переслідує легітимну мету контролю органом місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту і приймаючи оспорюване рішення відповідач реалізовував передбачені Законом № 2807-IV повноваження щодо здійснення контролю у сфері благоустрою населеного пункту.
Попри те, як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду першої інстанції з позовом та у апеляційній скарзі ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що оспорюване рішення Виконкому порушує її право власності на нерухоме майно.
Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження наявності у позивачки зареєстрованого права власності на тимчасову споруду по АДРЕСА_2 , на демонтаж якої спрямоване рішення Виконкому №867 від 25.06.2024.
При цьому апеляційний суд наголошує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають унаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.
Адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. 
Водночас відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17, у якій зазначено, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: 
(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;
(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
(в) є визначеним благом, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним; у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
(г) є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);
(ґ) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є:
(а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права;
(б) неправовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача; це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини другої статті 124 Конституції України;
(в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу ;
(г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності);
(ґ) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
Відтак, позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
Ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу:
(а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов;
(б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому; зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності;
(в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду);
(г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.
Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту адміністративним судом є наявність порушення дією, рішенням або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному та нематеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання адміністративного судочинства.
Наведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10.04.2012 у справі № 21-1115во10 та Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постановах від 15.08.2019 у справі № 822/450/16, від 10.02.2021 у справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року у справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16, від 21.12.2021 у справі № 370/2759/18, від 14.02.2022 у справі № 210/3729/17 та від 28.07.2022 у справі № 640/31850/20.
При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні докази про встановлення тимчасової споруди по АДРЕСА_2 у передбаченому законодавством порядку, як і доказів наявності зареєстрованого права власності на таку споруду за позивачкою, що виключає можливість задоволення заявлених нею позовних вимог.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі №380/16139/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар