ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 750/9017/25 Суддя (судді) першої інстанції: Рахманкулова І.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, за апеляційною скаргою Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Чернігова з адміністративним позовом до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Чернігівській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЧН № 001540 від 24.06.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ст. 175 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно якої позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн, а провадження у справі - закрити.
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 22.10.2025 позовні вимоги задоволено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вчинене правопорушення підтверджено відсутністю обладнання споруди системами протипожежного захисту. Окрім того, лише ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлює коло питань, які мають бути з`ясовані при притягненні до адміністративної відповідальності і виявлення кола повноважень відповідальної посадової особи суб`єкта господарювання до такого переліку не входить. Відповідач вважає, що позивач, звертаючись листами за виділенням фінансування, не порушував питання обладнання будівель закладів освіти, зокрема по вул. Мстиславська, 17А, системами протипожежного захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ЧН № 001540 від 24.06.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн за ст. 175 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки 20.06.2025 о 12 год. 00 хв., при проведенні комплексного обстеження об`єкту фонду захисних споруд цивільного захисту (найпростішого укриття) Управління освіти Чернігівської міської ради за адресою: м. Чернігів, вул. Мстиславська, 17А, встановлено, що начальник Управління освіти Чернігівської міської ради ОСОБА_1., будучи відповідальною посадовою особою за стан утримання та експлуатації найпростішого укриття, порушив вимоги «Правил пожежної безпеки в Україні», затверджених наказом МВС України № 1407 від 30.12.2014, а саме:
підвальне приміщення (найпростіше укриття) не обладнано системою протипожежного захисту (системою пожежної сигналізації) (п. 5 розділу ІІ Вимоги щодо утримання та експлуатації об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту, затвердженого Наказом МВС України від 09.07.2018 № 579, (пункти 1 та 2 глави 1 розділу V ППБУ; п. 23 таблиці А.1 додатку А ДБН В.2.5-56-2014 «Системи протипожежного захисту»);
підвальне приміщення (найпростіше укриття) не обладнано системою протипожежного захисту (системою керування евакуюванням людей в частині системи сповіщення про пожежу та покажчиків напрямку руху) (пункт 5 розділу II Вимог, пункт 1.2. глави 1 розділу V ППБУ, пункт 5.1 таблиці Б.1 додатку Б ДБН В.2.5-56:2014 «Системи протипожежного захисту»).
У графі «примірник постанови отримав» наявний підпис позивача та міститься запис «з постановою не згоден».
Не погоджуючись з правомірністю притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що зважаючи на специфіку створення та функціонування захисних споруд, позивач, як посадова особа, має вкрай обмежені повноваження, а також не наділений фінансовими та технічними можливостями для ефективного забезпечення дотримання протипожежних вимог на цих об`єктах, в той же час, систематично звертався до розпорядників бюджетних коштів з метою фінансування відповідних заходів з протипожежної безпеки, а тому у даному випадку не повинен нести відповідальність за порушення правил пожежної безпеки.
Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та вказує на відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП України) є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Стаття 7 КпАП України передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
За визначенням, що міститься у ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Керуючись ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
На вимогу ч. 1 ст. 283 КпАП України розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
За приписами ч. 2 ст. 283 КпАП України постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Статтею 175-3 КпАП України передбачено адміністративну відповідальність за порушення встановлених законодавством вимог пожежної та техногенної безпеки, а також використання протипожежної, аварійно-рятувальної або іншої спеціальної техніки або засобів протипожежного захисту не за призначенням.
Відповідно до пунктів 1-2 ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) до захисних споруд цивільного захисту належать:
сховище - герметична споруда для захисту людей, в якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів;
протирадіаційне укриття - це негерметична споруда, в якій створені умови для перебування людей та їх захисту протягом певного часу (не менше 48 годин) шляхом зменшення прогнозованого впливу небезпечних чинників, які можуть виникнути внаслідок надзвичайної ситуації, та іонізуючого опромінення у разі радіаційної аварії і радіоактивного забруднення місцевості та непрямої дії звичайних засобів ураження під час воєнних (бойових) дій та/або терористичних актів.
Механізм створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту (далі - захисні споруди), у тому числі споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, та ведення його обліку визначає Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 № 138 (далі - Порядок № 138).
Питання утримання та експлуатації фонду захисних споруд цивільного захисту врегульовано Вимогами щодо утримання та експлуатації захисних споруд цивільного захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.07.2018 № 579 (далі - Вимоги № 579).
Згідно з пунктом 2 розділу І "Правил пожежної безпеки в Україні", затверджених Наказом МВС України від 30.12.2014 № 1417, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05.03.2015 за № 252/26697 (далі - Правила № 1417), ці Правила є обов`язковими для виконання суб`єктами господарювання, органами державної влади, органами місцевого самоврядування (далі - підприємства), громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах.
За приписами ч. 2 ст. 32 КЦЗ України для укриття населення також використовуються споруди подвійного призначення, наземні або підземні будівлі/споруди чи їх окремі частини, що спроектовані або пристосовані для використання за основним функціональним призначенням, у тому числі для захисту населення, та в яких створені умови для тимчасового перебування людей.
В особливий період нарощування фонду захисних споруд цивільного захисту здійснюється шляхом будівництва швидко споруджуваних захисних споруд цивільного захисту та створення найпростіших укриттів.
Найпростіше укриття - це фортифікаційна споруда, цокольне або підвальне приміщення, інша споруда підземного простору, в якій можливе тимчасове перебування людей з метою зниження комбінованого ураження від небезпечних чинників, а також від дії засобів ураження в особливий період.
Захисні споруди цивільного захисту, споруди подвійного призначення та найпростіші укриття складають фонд захисних споруд цивільного захисту і належать до засобів колективного захисту.
За приписами ч. 1 ст. 64 КЦЗ України центральний орган виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки, уповноважений організовувати та здійснювати державний нагляд (контроль) щодо виконання вимог законів та інших нормативно-правових актів з питань техногенної та пожежної безпеки, цивільного захисту і діяльності аварійно-рятувальних служб.
Статтею 66 КЦЗ України встановлено, що центральний орган виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки, здійснює державний нагляд (контроль) шляхом проведення планових та позапланових перевірок відповідно до закону.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як підтверджено матеріалами справи, позивачем, як начальником Управління освіти Чернігівської міської ради, неодноразово надсилалися листи на адресу Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області та заступнику міського голови Геращенку В. з проханням виділити додаткові кошти на облаштування об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту (укриттів) у закладах освіти, в тому числі виготовлення проєктно-кошторисної документації (а.с. 20-34, 43-44, 48-49).
Також, листом від 21.04.2025 на адресу Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області, Виконавчий комітет Чернігівської міської ради зазначив, що зважаючи, що питання забезпечення пожежної безпеки суб`єкта господарювання покладається на власників та керівників таких суб`єктів господарювання, управляння освіти звертається з клопотанням щодо фінансування, відповідно до програми «Безпечний заклад освіти» на 2025-2027 року, заходів протипожежної безпеки (а.с. 37-42).
Як наслідок, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що для покладення на конкретну особу адміністративної відповідальності, недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які такі дії фактично не були виконані.
Зважаючи на специфіку створення та функціонування захисних споруд, позивач, як посадова особа, має вкрай обмежені повноваження, а також не наділений фінансовими та технічними можливостями для ефективного забезпечення дотримання протипожежних вимог на цих об`єктах, а тому з урахуванням наданих доказів та встановлених судом першої та апеляційної інстанції обставин не може нести відповідальність за порушення правил пожежної безпеки.
Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги - відсутні.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п.29).
Перевіривши мотивування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.
Керуючись статтями 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко