ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3276/26 Справа № 212/14089/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Бондар Я.М.
суддів -Зубакової В.П., Остапенко В.О.,
за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.
сторони
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 24 грудня 2025 року, постановлену суддею Козловим Д.О. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складання повного судового рішення - 24.12.2025,
В С Т А Н О В И В
В грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , на обґрунтування якого зазначила, що вона є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , іншими співвласниками якої є її мати ОСОБА_3 , та брати ОСОБА_2 і ОСОБА_4 . Вказувала, що за судовим рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 21.11.2025 року по справі 212/12180/25 встановлено, що частка у праві власності ОСОБА_1 становить 1/4 на дану квартиру. 
Зазначила, що у період з 14.01.2017 року по 01.08.2025 року в спірній квартирі проживав ОСОБА_2 зі своєю родиною, вселивши туди особу без отримання дозволу інших співвласників на це, порушивши права ОСОБА_1 . Фактично відповідач забезпечив користування часткою позивачки в такій квартирі безоплатно, що позбавило її можливості користуватися своєю власністю, зокрема, здавати її в оренду. Таким чином, вважаючи такі дії ОСОБА_2 протиправними, вважала, що він зобов`язаний компенсувати їй вартість користування часткою ОСОБА_1 через тривале одноосібне користування відповідачем усією квартирою протягом 7 років, що визнає сам відповідач. Отже, внаслідок порушенням права позивачки на мирне володіння майном просила суд на підставі ст. 358 ЦК стягнути з ОСОБА_2 на свою користь компенсацію за користування часткою позивачки у квартирі в АДРЕСА_1 , у розмірі, обрахованому, виходячи з середньої ринкової вартості оренди житла у Покровському районі міста Кривого Рогу на місяць, в сумі 145656 грн., а також з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК з відповідача підлягає компенсація на користь ОСОБА_1 у загальній сумі 361213 грн. та судові витрати.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 24 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.
Не погодившись із даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та стягнення судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду як законне і обґрунтоване - без змін.
У судове засідання, призначене на 14 квітня 2026 року, з`явився відповідач ОСОБА_2 , який заперчував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просив залишити її без заоволення з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу. 
Від позивача ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла заява, в якій заявник просить розгляд справи здійснювати без її участі, апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. 
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення зазначив, що посилання позивачки на застосування норми статті 358 ЦК України є неспроможними, оскільки вимоги ОСОБА_1 заявлені до відповідача за період, коли спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності сторін адже частки співвласників в квартирі по АДРЕСА_2 визначені лише за рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 21.11.2025 року, позивачка не довела того, що відповідач чинив їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, внаслідок чого відсутні підстави для грошової компенсації їй з боку співвласника ОСОБА_2 .
Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції та вивченням матеріалів даної цивільної справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 21 березня 2006 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 були співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири по АДРЕСА_1 (загальна площа 57,8 кв. м., житлова площа 38,2 кв. м.), що підтверджується копією такого свідоцтва.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 21.11.2025 року частки співвласників квартири по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у праві приватної спільної сумісної власності на таку квартиру визначено рівними, а також визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири (загальна площа 57,8 кв. м., житлова площа 38,2 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 за кожним таким співвласником.
Факт перебування ОСОБА_1 за кордоном з 22.12.2022 року підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України станом на 18.04.2025 року та копією закордонного паспорту позивачки ОСОБА_1 .
Відповідно до письмових заперечень відповідача, долучених позивачкою, суд встановив, що ОСОБА_2 визнав факт його проживання у спірній квартирі протягом останніх 7 років, зокрема, останні 2 роки зі своєю дружиною та дитиною, які є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується актом з місця проживання, складеним головою ОСББ «Цереус - 4» за свідченнями сусідів.
Згідно статті 369 ЦК співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Судом не було встановлено домовленостей між співвласниками квартири по АДРЕСА_2 щодо володіння та користування таким житлом іншим чином, ніж проживання в такому житлі фактично одного відповідача.
Позивачем ОСОБА_1 , не було доведено факту створення перешкод їй з боку відповідача ОСОБА_2 у користуванні спільною квартирою. Не доведено таких фактів в поданій апеляційній скарзі. Відповідних позовів про усунення перешкод у користуванні майном чи вселення за спірний період, тощо позивачкою подано не було. Як не зазначено подібних вимог і в даному позові. Зокрема, позивачкою не доведено, що вона вимушена була виїхати з квартири через дії ОСОБА_2 тощо.
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без задоволення позову зважаючи на недоведеність заявлених ОСОБА_1 , позовних вимог.
Аргументи, наведені апелянткою в апеляційній скарзі, вже були охоплені предметом дослідження суду першої інстанції з огляду на встановлені обставини справи та надані докази. Суд першої інстанції здійснив їх всебічний аналіз, надав належну правову оцінку та дійшов обґрунтованих висновків, які не спростовуються доводами апеляційної скарги та не дають підстав для їх перегляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на викладене, а також ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд вищої інстанції не зобов`язаний надавати детальну відповідь на кожен довід сторони та може обмежитися підтвердженням мотивів, наведених судом нижчої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для повторного детального аналізу аргументів, викладених в апеляційній скарзі.
Наведені апелянтом доводи охоплюються межами дослідження, здійсненого судом першої інстанції, отримали належну правову оцінку та не спростовують правильності його висновків, у зв`язку з чим підстави для їх переоцінки чи додаткового мотивування відсутні.
Таким чином, залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263, 360, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 24 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 15 квітня 2026 року.

Головуючий 
Судді