ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/247/26 Справа № 698/756/25 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України	Головуючий у І інстанції ОСОБА_1    Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2 	

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року  колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Черкаського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді	ОСОБА_2 ,	
суддів	ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 	
секретаря судового засідання за участі: прокурора	ОСОБА_5 ,   ОСОБА_6 ,	
обвинуваченого   захисника   потерпілої	ОСОБА_7  (в режимі відеоконференції), ОСОБА_8  (в режимі відеоконференції), ОСОБА_9  (в режимі відеоконференції0,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 12025250360000771 від 02.07.2025 за апеляційними скаргами першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Калинопільського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Петраківка, Катеринопільського району Черкаської області, українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючий, особа з інвалідністю ІІІ групи, неодружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на 2 (два) роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком в 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 7131 грн 20 коп.
У порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речового доказу.
У с т а н о в и л а:
Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 02.07.2025 близько 06 год 30 хв, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ» моделі «110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїжджій частині вул. Центральна в с. Розсохуватка Звенигородського району Черкаської області в напрямку від с. Новоселиця Звенигородського району Черкаської області до с. Степна Звенигородського району Черкаської області, біля будівлі № 66 по вул. Центральна, грубо порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі ПДР України), на заокругленні ділянки дороги ліворуч за напрямком його руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не вжив заходів для зменшення швидкості та зупинки транспортного засобу в разі виникнення небезпеки для інших учасників дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалась в попутному напрямку попереду, з правого краю проїжджої частини.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівої малогомілкової кістки без зміщення, закритого перелому лівої ключиці із незначним кутовим зміщенням, закритих переломів 5, 6, 7, 8 ребер справа без зміщення, гематоми лівої гомілки, які, відповідно до висновку експерта № 05-9-01/206 від 23.07.2025, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. 
Таким чином у діях водія автомобіля марки «ЗАЗ» моделі «110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачаються невідповідності технічним вимогам п.п. 12.3 ПДР України, які, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124-25/11003-ІТ від 28.07.2025, з технічної точки зору перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, для виконання яких він перешкод технічного характеру не мав та настанням наслідків у вигляді тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку Калинопільського районного суду Черкаської області від 21.10.2025 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та, дослідивши матеріали, які характеризують обвинуваченого, просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим і засудити за ч. 1 ст. 286 КК України на 2 (два) роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного йому основного покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком в 2 (два) роки та покласти обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на положення ст. 75, 77 КК України та роз`яснення Пленуму ВСУ, викладені у постанові від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», прокурор зазначає про безпідставність звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з випробуванням, оскільки таке звільнення може бути застосовано виключно до основного покарання, а додаткові покарання підлягають реальному виконанню.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок Калинопільського районного суду Черкаської області від 21.10.2025 скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки, яке належить відбувати реально.
На думку потерпілої, призначене ОСОБА_7 покарання, у тому числі із звільненням від його відбування з випробування, не відповідає меті покарання, не є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Ставить під сумнів наявність у обвинуваченого щирого каяття, яке враховано судом при призначенні покарання як обставину, що його пом`якшує. Стверджує, що незважаючи на визнання винуватості у вчиненому, ОСОБА_7 , маючи стабільний дохід та активи, в добровільному порядку не відшкодував заподіяну їй шкоду, що свідчить про його байдужість до стану здоров`я потерпілої та зневагу до спричинених злочином наслідків.
Наголошує, що на момент ДТП їй було 70 років, вона є пенсіонеркою та особою похилого віку. Внаслідок злочинних дій обвинуваченого їй було спричинено чисельні травми, а саме: закритий перелом малогомілкової кістки, закритий перелом лівої ключиці, закриті переломи чотирьох ребер та закрита ЧМТ зі струсом головного мозку, які в її віці переносяться вкрай важко і мають тривалі наслідки. Заподіяння таких травм літній людині, подальше повне ігнорування її страждань, не вжиття заходів по відшкодуванню витрат пов`язаних із лікуванням та спричиненої моральної шкоди, підвищує ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, його особи і не давало підстав для призначення покарання із звільненням від його відбування з випробуванням.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: прокурора в підтримку апеляційної скарги прокурора з наведених в ній доводів та часткове задоволення апеляційних вимог потерпілої, вважаючи, що відсутні підстави для реального відбування ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст. 75 КК України; потерпілої ОСОБА_9 , яка частково підтримала свою апеляційну скаргу, не просила для обвинуваченого реального покарання, а виключно наполягала на відшкодуванні ним заподіяної шкоди і не заперечувала проти задоволення апеляційних вимог прокурора; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника – адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційних вимог сторони обвинувачення, уважаючи призначене обвинуваченому покарання достатнім та підтвердили готовність відшкодувати заподіяну потерпілій шкоду, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційних скарг, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора належить до задоволення, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 - до часткового задоволення.
За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і учасниками судового провадження не оспорюється.
З кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, колегія суддів погоджується.
Процедура розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції дотримана.
Вирішуючи питання про достатність призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з положень статей 50, 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Призначаючи покарання, суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. В будь-якому випадку, виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, та даним про особу винного.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, є особою з інвалідністю ІІІ групи, за місцем проживання характеризується позитивно, звертався за медичною допомогою до лікаря психіатра-нарколога (діагноз: Органічний розлад особистості та поведінки внаслідок дисфункції головного мозку. Формування психоорганічного синдрому. Інсомня), а також інші обставини кримінального провадження в їх сукупності, у тому числі і те, що шкода потерпілій обвинуваченим в добровільному порядку не відшкодована.
Обставинами, що пом`якшують призначене ОСОБА_7 покарання судом визнано його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.
На переконання суду апеляційної інстанції, за встановлених судом першої інстанції обставин, призначене ОСОБА_7 покарання в межах передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого, попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання за ч. 1 ст. 286 КК України або із застосуванням положень ст. 69 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено. Додаткових обставин, які можуть бути враховані при призначенні ОСОБА_7 покарання, в тому числі як пом`якшуючі, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.
Колегія суддів погоджується з твердженнями потерпілої ОСОБА_9 щодо передчасності визнання судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує призначене ОСОБА_7 покарання – щире каяття, з огляду на таке.
Відповідно до послідовної практики Верховного Суду, під розкаянням передбачається, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
З наведеного можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Установлено, що обвинувачений ОСОБА_7 винуватість за пред`явленим обвинуваченням визнав у повному обсязі та висловлював жаль щодо вчиненого. Разом з цим даних про те, що обвинувачений вживав заходів направлених на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації і намагався відшкодувати завдану потерпілій злочином шкоду, як складової поняття «щире каяття», матеріали кримінального провадження не містять. 
Разом із цим, відсутність щирого каяття у ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, не впливає на призначене йому покарання, яке, з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, є наближеним до максимального покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. При цьому враховується, що обвинувачений ОСОБА_7 перед судом апеляційної інстанції підтвердив свою готовність до відшкодування потерпілій заподіяних витрат.
Ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та наслідки вчиненого у виді тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_9 , на що остання посилається в апеляційній скарзі, були враховані судом при призначенні покарання обвинуваченому, а підстав стверджувати, що воно не відповідає положенням ст. 50, 65 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням позиції потерпілої ОСОБА_9 , яка не підтримала свої апеляційні вимоги щодо призначення ОСОБА_7 основного покарання без застосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, ґрунтується на вимогах закону. 
Щодо посилань прокурора та потерпілої ОСОБА_9 про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_7 від відбування призначеного йому обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів зазначає про таке.
За змістом ст. 75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Всупереч наведених вимог закону, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд застосував положення ст. 75 КК України, як до основного покарання у виді обмеження волі, так і до додаткового – позбавлення права керувати транспортними засобами, що є неприпустимим.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 409, ст. 413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є  неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Пунктом 4 частини 1 статті 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Оскільки при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, вирок Калинопільського районного суду Черкаської області від 21.10.2025 в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду скарги на вирок місцевого суду.
Керуючись ч. 15 ст. 615, ст. 404, п. 3 ч. 1 ст. 407, ст. 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів судової палати
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Калинопільського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року щодо  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7  від відбування основного покарання у виді двох років обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком у 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
У решті вирок Калинопільського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України. 

Головуючий 

Судді