КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2026 року м. Київ справа №320/27023/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 80112300024691 від 22 квітня 2025 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Турецької Республіки Доган ОСОБА_3 ;
- зобов`язати и Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 ), виданої Святошинським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 17 листопада 2012 року, у зв`язку з досягненням 45-річного віку Громадянином Турецької Республіки Доган ОСОБА_3 ;
- витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що оскаржуване рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання є протиправним та немотивованим, оскільки не містить конкретизації підстав відмови та не підтверджене належними доказами. Вказує, що має чинний дозвіл на імміграцію та посвідку, які не скасовані у встановленому законом порядку, а тому звернення ним здійснювалось виключно щодо обміну посвідки у зв`язку з досягненням 45-річного віку. З огляду на це позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовив у обміні посвідки та порушив його право на законне постійне проживання в Україні.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №320/27023/25 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.06.2025 адміністративну справу №320/27023/25 прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
З аналізу наведених норм законодавства встановлено, що у випадку реєстрації учасника судового процесу в системі «Електронний суд», суд повідомляє, вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі.
Суд вважає відповідача належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.
В матеріалах справи містяться:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що спірне рішення є правомірним і прийняте у межах наданих законом повноважень. Зокрема, відповідач посилається на те, що під час перевірки матеріалів справи про надання позивачу дозволу на імміграцію було встановлено, що на момент звернення у 2011 році позивач не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, як того вимагав пункт 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки шлюб був укладений 19.12.2009, а звернення відбулося 06.12.2011. У зв`язку з цим, на думку відповідача, позивач не мав правових підстав для отримання дозволу на імміграцію, а відтак і для подальшого оформлення та обміну посвідки на постійне проживання. Відповідач також зазначає, що відповідно до Порядку №321 територіальні органи ДМС уповноважені здійснювати перевірку поданих документів та відомостей, у тому числі шляхом аналізу матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію, і у разі встановлення невідповідності або непідтвердження поданої інформації мають право відмовити в оформленні посвідки. Крім того, відповідач вказує, що рішення про оформлення чи відмову в оформленні посвідки є результатом реалізації дискреційних повноважень органу, а тому суд не може підміняти собою орган державної влади та зобов`язувати його приймати конкретне рішення. З огляду на наведене відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач підтримує свою правову позицію, викладену у позові.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Громадянин Турецької Республіки Доган ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Турецької Республіки. 
06.12.2011 позивач звернувся до ВГІРФО Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка перебуває у шлюбі з громадянкою України. 
При зверненні позивачем було надано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 19.12.2009, відповідно до якого шлюб з громадянкою України ОСОБА_4 зареєстрований 19 грудня 2009 року. 
За результатами розгляду поданих документів 31.03.2012 позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну, а 17.11.2012 на підставі Закону України «Про імміграцію» та вказаного дозволу на імміграцію йому було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_3 , строком дії безстроково.
У зв`язку з досягненням 45-річного віку 10.04.2025 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 , виданої Святошинським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 17.11.2012. 
Позивачем було подано документи для обміну посвідки у зв`язку з досягненням відповідного віку. Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області заяву позивача та додані документи було прийнято до розгляду.
Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №80112300024691 від 22.04.2025 позивачу було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, а саме у зв`язку з тим, що дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем інформацію.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті самі права і свободи, а також несуть ті самі обов`язки, що й громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання, а особи, які іммігрували на постійне проживання, отримують посвідки на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-III від 07.06.2001 «Про імміграцію».
Відповідно до статті 1 Закону №2491-III імміграція — це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант — іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію — рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 6 Закону №2491-III визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів. Так, за приписами цієї норми відповідні органи, зокрема, перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, відмову у його наданні або про скасування дозволу на імміграцію.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» у редакції, чинній на момент надання позивачу дозволу на імміграцію, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надавався, зокрема, одному з подружжя, якщо другий із подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.
Відповідно до пункту 9 Порядку №321 оформлення посвідки, у тому числі її обмін, здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.
Положеннями пункту 21 Порядку №321 встановлено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС під час приймання документів від іноземця перевіряє повноту поданих документів, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, а також звіряє відомості про особу.
Відповідно до пункту 22 Порядку №321 у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС формує заяву-анкету із застосуванням засобів Реєстру.
Згідно з пунктами 36, 37 Порядку №321 після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформлюється посвідка, та перевірку поданих документів. Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.
Відповідно до пункту 42 Порядку №321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.
Згідно з пунктами 43, 44 Порядку №321 рішення про оформлення чи обмін посвідки приймається за результатами ідентифікації іноземця, перевірки поданих ним документів та за відсутності підстав для відмови в її оформленні.
Пунктом 46 Порядку №321 передбачено, що після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.
Підпунктом 3 пункту 62 Порядку №321 передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, зокрема у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.
Судом встановлено, що 10.04.2025 позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку. Подані документи були прийняті відповідачем до розгляду.
Рішенням №80112300024691 від 22.04.2025 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) позивачу посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку №321.
Однак оскаржуване рішення від 22.04.2025 №80112300024691 не містить посилань на те, які саме відомості щодо позивача не були підтверджені даними з баз даних Реєстру, картотек. Так само відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивачем при зверненні за обміном посвідки було подано інформацію, яка не підтверджується даними відповідних реєстрів і картотек. 
При цьому у відзиві відповідач фактично обґрунтовує правомірність відмови іншими обставинами, пов`язаними з переоцінкою підстав надання дозволу на імміграцію ще у 2012 році.
В свою чергу прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації та матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у його наданні. 
Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання. 
Компетентний орган державної влади при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну у 2012 році та оформленні посвідки на постійне проживання проводив перевірку поданих документів і з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні такого дозволу. 
За результатами такої перевірки 31.03.2012 було прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію, а 17.11.2012 оформлено та видано посвідку на постійне проживання. 
Доказів скасування вказаного дозволу на імміграцію матеріали справи не містять.
Отже, позивач користувався посвідкою на постійне проживання в Україні з 2012 року, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час оформлення та обміну такого документа. 
Суд враховує, що позивач, за наведеними ним обставинами та доказами, тривалий час проживає в Україні, перебуває у шлюбі з громадянкою України, має доньку - громадянку України, був офіційно працевлаштований, отримав посвідчення водія України, має нерухоме майно та зареєстроване місце проживання на території України. 
Указані обставини свідчать про його сталі соціальні та сімейні зв`язки з Україною.
У відзиві на позов відповідач зазначає, що на момент звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію у 2011 році позивач не перебував у шлюбі з громадянкою України понад два роки, а відтак не мав правових підстав для отримання дозволу на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію». 
З цього приводу суд зазначає таке. 
Матеріали справи свідчать, що документи, які були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, перевірялися уповноваженим територіальним підрозділом за місцем проживання, який приймав ці документи, оцінював їх належність та відповідність вимогам законодавства і приймав рішення про надання дозволу на імміграцію. Тобто компетентний орган державної влади у 2012 році вже здійснив перевірку підстав, поданих документів та умов для надання дозволу на імміграцію і таких підстав для відмови тоді не встановив. Саме на підставі цього рішення позивач набув право на постійне проживання в Україні.
Суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів того, що дозвіл на імміграцію, на підставі якого було видано посвідку позивачу, у встановленому законом порядку скасований. 
Відтак, за відсутності рішення про скасування дозволу на імміграцію відповідач не може фактично нівелювати його юридичні наслідки через процедуру обміну посвідки на постійне проживання. Сам по собі перегляд обставин, які були покладені в основу рішення про надання дозволу на імміграцію понад дванадцять років тому, без ухвалення окремого рішення у передбаченому законом порядку, не може бути достатньою та належною правовою підставою для відмови в обміні посвідки.
Крім того, судом встановлено, що позиція відповідача містить ознаки протиріччя та непослідовності. 
Так, у відзиві відповідач посилається на обставини, пов`язані з відсутністю у позивача, на його думку, права на імміграцію у 2011 році. Водночас оскаржуване рішення від 22.04.2025 ґрунтується на іншій підставі: непідтвердженні наданої інформації даними реєстрів і картотек. При цьому, у самому рішенні від 22.04.2025 не зазначено, які саме відомості не підтверджено. 
Така зміна фактичного й правового обґрунтування свідчить про формальний характер оскаржуваного рішення та не відповідає вимогам до його вмотивованості.
Суд також бере до уваги доводи позивача щодо неналежного повідомлення його про рішення 2021 року. З наданих матеріалів убачається, що позивач посилається на відсутність належного повідомлення про прийняття такого рішення. Відповідачем, у свою чергу, не надано доказів належного та своєчасного доведення цього рішення до відома позивача у спосіб, визначений Порядком №321. Такі обставини додатково свідчать про недотримання відповідачем вимог адміністративної процедури.
Крім того, суд зазначає, що порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Водночас потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційно втручатися у право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, які не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
За таких обставин принцип належного урядування передбачає, що навіть якщо при ухваленні рішення про надання дозволу на імміграцію були допущені певні помилки, такі обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та спричиняти для нього негативні наслідки у вигляді відмови в обміні посвідки на постійне проживання без дотримання передбаченої законом процедури та без прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №80112300024691 від 22.04.2025 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні було прийнято за відсутності належної правової та фактичної підстави, без достатнього мотивування, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача саме щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку. Будь-яких інших підстав для відмови в оформленні (видачі) посвідки, окрім зазначених у рішенні від 22.04.2025, відповідачем не наведено та суду не доведено. Оскільки судом встановлено протиправність саме тієї підстави, яку покладено в основу оскаржуваного рішення, а інших перешкод для обміну посвідки матеріали справи не містять, суд вважає, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом не лише скасування спірного рішення, а й зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача.
Частиною четвертою вказаної статті визначено, що суд може зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Оскільки рішення про відмову в оформленні посвідки було прийняте відповідачем на підставі підпункту 3 пункту 62 Порядку №321, а наявність таких обставин під час судового розгляду не підтвердилася, при цьому будь-які інші підстави для відмови відповідачем не зазначені, суд доходить висновку, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінського рішення. За таких обставин саме зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні є ефективним способом захисту порушеного права, який забезпечить остаточне вирішення спору між сторонами.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.
Враховуючи наведене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши наявні докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення у обраний позивачем спосіб захисту.
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 КАС України.
Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір на суму 1211,20 грн.
Враховуючи задоволення позову, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити;
Визнати протиправним і скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області № 80112300024691 від 22 квітня 2025 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Турецької Республіки Доган ОСОБА_3 ;
Зобов`язати и Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 ), виданої Святошинським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 17 листопада 2012 року, у зв`язку з досягненням 45-річного віку Громадянином Турецької Республіки Доган ОСОБА_3 ;
Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.