ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
19.03.2026	Справа № 910/15812/25	
Господарський суд міста Києва в складі: головуючого судді Г.П. Бондаренко-Легких, розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін справу №910/15812/25.

За позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «СКАРБНИЦЯ»
До Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА»
про стягнення 9 667, 65 грн
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «СКАРБНИЦЯ» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про стягнення страхового відшкодування у розмірі 4 376, 22 грн, пені у розмірі 3 924, 05 грн, 3% річних у розмірі 358, 25 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 009, 13 грн.
23.12.2025 Господарський суд міста Києва дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали від 23.12.2025 для усунення недоліків позовної заяви.
29.12.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
06.01.2026 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи №910/15812/25 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
13.01.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
19.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив.
21.01.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
21.01.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Згідно частини 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до частини 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва
ВСТАНОВИВ:
І. Фактичні обставини, встановлені судом.
28.12.2022 на перехресті вулиці Вулецька - вулиця Пирогівка у міста Львові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .
Постановою Сихівського районного суду міста Львова від 13.01.2023 у справі №464/180/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення (ДТП 28.12.2022), передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ) д.н.з. НОМЕР_2 була забезпечена полісом АР006453451 страховиком згідно якого є Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «СКАРБНИЦЯ» (позивач).
30.12.2022 власник пошкодженого транспортного засобу («ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 ) звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (про пошкодження транспортного засобу).
01.03.2023 власник пошкодженого транспортного засобу («ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 ) звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 11 952, 44 грн.
28.03.2023 позивачем складено страховий акт №405/цв/22, в якому позивач визнав суму збитків у розмірі 11 952, 44 грн та з урахуванням франшизи (3 200, 00 грн) визначив суму, яка підлягає виплаті, а саме 8 752, 44 грн.
Розпорядженням голови правління позивача №405/цв/22 від 28.03.2023 перераховано на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу суму страхового відшкодування у розмірі 8 752, 44 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №11662 від 28.03.2023.
Окрім цього, позивачем встановлено, що на момент ДТП цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ) за д.н.з. НОМЕР_4 також була забезпечена полісом АТ002080179 страховиком згідно якого є Приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (відповідач).
Відтак, позивач згідно Порядку виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, затвердженого протоколом президії МТСБУ №464/2020 від 26.02.2020 (надалі - Порядок) листом вих.№405/ЦВ/22-П від 30.12.2022 повідомив відповідача про одночасну дію полісів щодо транспортного засобу «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ).
Листом вих.№03/03/23-П/405/46/22 від 03.03.2023 позивач повідомив відповідача при прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування у розмірі 8 752, 44 грн.
11.09.2024 позивач засобами поштового зв`язку направив відповідачу вимогу вих.73.145 про виплату страхового відшкодування. 
Однак позивач не отримував від відповідача документів, що підтверджують сплату страхового відшкодування.
З огляду на зазначене, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути з останнього частину страхового відшкодування на підставі пункту 5.2. статті 5 Порядку, а саме 4 376, 22 грн та додатково пеню у розмірі 3 924, 05 грн, 3% річних у розмірі 358, 25 грн, інфляційні втрати у розмірі 1 009, 13 грн.
ІІ. Предмет позову.
Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги позивача до відповідача про стягнення з останнього 9 667, 65 грн (частина від оплаченої суми страхового відшкодування, пеня, 3% річних, інфляційні втрати).
ІІІ. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.
(1) 28.12.2022 сталась ДТП за участю автомобіля за участю автомобіля «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 
(2) Винуватцем ДТП є водій транспортного засобу «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_1 , який є винним у відповідності до постанови Сихівського районного суду міста Львова від 13.01.2023 у справі №464/180/23.
(3) Транспортний засіб «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ) д.н.з. НОМЕР_2 на момент скоєння ДТП був забезпечений полісом АР006453451, страховиком згідно якого є ПрАТ «АСК «СКАРБНИЦЯ» (позивач) та одночасно полісом АТ002080179, страховиком згідно якого ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» (відповідач).
(4) Страхових (ПрАТ «АСК «СКАРБНИЦЯ») забезпечувального автомобіля «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 здійснив виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля у розмірі 8 752, 44 грн.
(5) Оскільки транспортний засіб «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ) на момент скоєння ДТП був забезпечений двома полісами, позивач згідно Порядку звернувся до відповідача щодо оплати 50% від оплаченої суми страхового відшкодування.
(6) Відповідач оплату не здійснив, з огляду на що, позивач звернувся до суду.
IV. Заперечення відповідача у справі.
Відповідач вказує, що позивачем не дотримано вимог пункту 5.1. Правил щодо звернення із заявою про виплату страхового відшкодування у строк, встановлений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№1961-IV).
V. Оцінка доказів судом та висновки суду.
Спір у даній справі виник внаслідок забезпечення транспортного засобу «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ) на момент скоєння ДТП одночасно двома полісами страхування, у зв`язку з тим, що позивач в повному обсязі здійснив виплату страхового відшкодування страховику пошкодженого транспортного засобу в порядку суброгації, позивач просить стягнути з відповідача частину від оплаченого страхового відшкодування, яке за розрахунками позивача складає 4 376, 22 грн, а також пеню, 3% річних, інфляційні втрати.
Отже, на переконання суду, для вирішення справи по суті за позовом, суду необхідно надати відповіді на наступні питання, що мають значення для вирішення спору:
- чи дотримано позивачем вимоги Порядку для отримання частини коштів страхового відшкодування?
- чи підлягають позовні вимоги задоволенню?
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів (частина 1 стаття 979 Цивільного кодексу України).
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (частина 1 стаття 16 Закону України «Про страхування» (№85/96-ВР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2024).
Факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим полісом, сертифікатом (частина 1 стаття 981 Цивільного кодексу України).
Страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору (пункт 1.8. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком (частина 1 стаття 25 Закону України «Про страхування» (№85/96-ВР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2024).
Як встановлено судом, у зв`язку із настанням страхового випадку (ДТП) позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 8 752, 44 грн, а саме здійснено таку виплату власнику пошкодженого транспортного засобу «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується страховим актом №405/цв/22 від 28.03.2023, розпорядженням голови правління позивача №405/цв/22 від 28.03.2023 та платіжною інструкцією №11662 від 28.03.2023, копії яких містяться в матеріалах справи.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 стаття 1166 Цивільного кодексу України).
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 1, 2 стаття 1187 Цивільного кодексу України).
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (пункт 1, 3 частина 1 стаття 1188 Цивільного кодексу України).
Матеріалами справи підтверджено вину водія транспортного засобу «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 28.12.2022.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1. стаття 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
З матеріалів справи вбачається, що станом на 28.12.2022 транспортний засіб «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований у ПрАТ «АСК «СКАРБНИЦЯ» (позивач) відповідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР006453451 та у ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» (відповідач) відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ002080179.
Таким чином, на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди діяло два поліси страхування цивільно-правової відповідальності щодо забезпеченого транспортного засобу «Opel Combo» д.н.з. НОМЕР_2 , а саме:
- Поліс №АР006453451 - ПрАТ «АСК «СКАРБНИЦЯ» (позивач);
- Поліс №АТ002080179 - ПрАТ «НАСК «ОРАНТА» (відповідач).
Судом встановлено, що в полісі №АТ002080179 д.н.з. транспортного засобу «Opel Combo» вказаний НОМЕР_4 . Однак, номер кузова VIN-код: НОМЕР_3 в двох полісах є однаковим.
Ідентифікаційний номер VIN (Vehicle Identification Number) - структуроване поєднання літерно-цифрових позначень, що надаються виробником КТЗ з метою його ідентифікації (пункт 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджено наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092).
Тому, щодо зазначеної обставини, суд зазначає, що в силу частини 1 статті 14 та частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та не може виходити у рішенні за їх межі. Окрім цього, щодо зазначеної обставини сторони не акцентують увагу, відповідач не надає пояснень та не заперечує проти того, що на момент скоєння ДТП «Opel Combo» з номером кузова (VIN-код) НОМЕР_3 був також застрахованим у нього (відповідача).
Предмет договору страхування може бути застрахований за одним договором страхування та за згодою страхувальника кількома страховиками (співстрахування). При цьому в договорі повинні міститися умови, що визначають права і обов`язки кожного страховика (частина 1 стаття 11 Закону України «Про страхування» (№85/96-ВР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2024).
Страхувальник зобов`язаний, при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним (пункт 3 частина 1 стаття 989 Цивільного кодексу України (чинна стаття на момент виникнення спірних правовідносин)).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 стаття 215 Цивільного кодексу України). Оскільки недійсність таких правочинів визначена безпосередньо у правовій нормі, вони вважаються недійсними з моменту їх укладення, незалежно від пред`явлення позову та рішення суду. Отже, у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 стаття 216 Цивільного кодексу України).
При укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику (пункту 17.3. стаття 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Отже, чинне законодавство дозволяє страхувальнику укладати декілька договорів страхування одного об`єкта з різними страховиками. У разі наявності на момент укладення договору страхування іншого чинного договору страхування того ж самого об`єкта від тих самих ризиків, страхувальник зобов`язаний повідомити про це страховика. Невиконання такого обов`язку тягне за собою нікчемність нового договору страхування.
Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) також врегульовано діяльність Моторного (транспортного) страхового бюро України, яке згідно з пунктом 39.1. статті 39 Закону є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Норми Статуту МТСБУ та рішення органів управління МТСБУ, прийняті в межах їхніх повноважень, є обов`язковими для виконання усіма членами МТСБУ та можуть містити додаткові вимоги до страховиків (пункту 51.11. стаття 51 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Так, Протоколом Президії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 26.02.2020 року № 464/2020 з метою врегулювання відносин між страховиками-членами МТСБУ з питання забезпечення здійснення страхового відшкодування при наявності декількох внутрішніх договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які були чинними на момент дорожньо-транспортної пригоди, був затверджений Порядок виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з зазначеним Порядком, а саме пункту 2.1., при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, наявність на момент укладення внутрішнього договору страхування в єдиній централізованій базі даних МТСБУ відомостей про інші чинні внутрішні договори страхування, укладені по відношенню до того ж забезпеченого транспортного засобу, визнається достатнім доказом виконання страхувальником зобов`язання, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 989 Цивільного кодексу України та пунктом 17.3 статті Закону.
Страховик при отриманні інформації про настання події, що містить ознаки страхового випадку за укладеним ним внутрішнім договором страхування, зобов`язаний (не залежно від наявності інших внутрішніх договорів страхування, укладених по відношенню до забезпеченого транспортного засобу, та черговості їх укладення) здійснити визначені Законом 1961 заходи для забезпечення своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 3.1. стаття 3 Порядку).
Відповідальним за прийняття рішення за заявою про страхове відшкодування, визначення розміру та виплати страхового відшкодування є страховик, який отримав зазначену заяву. Якщо усі страховики, які уклали по відношенню до одного забезпеченого транспортного засобу Внутрішні договори страхування у письмовій формі не узгодили з заявником проведення виплат страхового відшкодування кожним із страховиків, то виплату здійснює той страховик, який перший зареєстрував повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (пункту 4.1., 4.3. стаття 4 Порядку).
Розмір страхового відшкодування належного страховику, який здійснив виплату страхового відшкодування, від інших страховиків, які уклали чинні на момент настання страхового випадку інші Внутрішні договори страхування по відношенню до того ж забезпеченого транспортного засобу визначається з огляду на положення статті 540 Цивільного кодексу України (виконання зобов`язання, в якому беруть участь кілька боржників, визначається у рівній частці) у залежності від розміру шкоди (і франшизи) (пункт 5.2. стаття 4 Порядку в редакції протоколу президії МТСБУ №500/2021 від 03.06.2021).
Якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (стаття 540 Цивільного кодексу України).
Згідно з пунктом 3.2 статті 3 Порядку страховик, який отримав інформацію про подію, яка має ознаки страхового випадку за декількома внутрішніми договорами страхування, для забезпечення участі усіх страховиків за такими договорами страхування повинен:
а) невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дати надходження інформації про страховий випадок, повідомити у письмовій формі (як правило, за допомогою електронної корпоративної пошти МТСБУ) інших страховиків, які внесли до єдиної централізованої бази даних МТСБУ відомості про інші внутрішні договори страхування, які є дійсними на дату настання події, що містить ознаки страхового випадку;
б) забезпечити можливість іншим страховикам, які також застрахували той самий об`єкт, приймати участь в розслідуванні страхового випадку (зокрема, у огляді наявних документів та пошкодженого (знищеного) майна);
в) повідомити у письмовій формі (як правило, за допомогою електронної корпоративної пошти МТСБУ) інших страховиків, які внесли до єдиної централізованій базі даних МТСБУ відомості про інші внутрішні договори страхування, які є дійсними на дату настання події, що містить ознаки страхового випадку, про прийняте рішення та заплановану виплату страхового відшкодування не пізніше ніж за три робочі дні до дати її проведення.
Матеріалами справи підтверджується, що власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду - 30.12.2022.
В матеріалах справи наявний лист вих.№405/ЦВ/22-П від 30.12.2022 зі змісту якого вбачається, що позивач повідомляє відповідача про одночасну дію полісів щодо транспортного засобу «Opel Combo» (VIN-код: НОМЕР_3 ) та лист вих.№03/03/23-П/405/46/22 від 03.03.2023, яким позивач повідомляє відповідача про прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування у розмірі 8 752, 44 грн.
Проте, доказів направлення відповідачу вищезазначених листів матеріали справи не містять.
Натомість, відповідач у відзиві на позовну заяву підтверджує отримання від позивача листів вих.№405/ЦВ/22-П від 30.12.2022, вих.№03/03/23-П/405/46/22 від 03.03.2023 та зазначає, що позивачем дотримано умови встановлені пунктом 3.2. статті 3 Порядку.
Однак, відповідач звертає увагу, що позивачем всупереч пункту 5.1. Порядку не дотримана строку для звернення до відповідача з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування.
Згідно пункту 5.1. Порядку:
- Страховик, який на умовах, визначених цим Порядком, здійснив страхове відшкодування, у разі, якщо визначений ним розмір шкоди не перевищує сукупного розміру страхових сум, за відповідну шкоду, за усіма чинними на дату страхового випадку Внутрішніми договорами страхування, визнається особою, яка надала послуги з відшкодування збитків, і згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону 1961 має право на отримання страхового відшкодування від інших страховиків, які уклали чинні на момент настання страхового випадку по відношенню до того ж забезпеченого транспортного засобу Внутрішні договори страхування;
- Для реалізації зазначеного у цьому пункті права страховик, який на умовах, визначених цим Порядком, здійснив страхове відшкодування, має подати заяви про страхове відшкодування до решти зазначених страховиків;
- Заява про страхове відшкодування та додатки до неї мають відповідати вимогам, передбачених статтею 35 Закону 1961. До зазначеної заяви мають також додаватися докази настання страхового випадку, документи на підставі яких визначеного розмір шкоди і факт проведення страхового відшкодування заявником. У разі якщо заявник не погодив з усіма іншими страховиками розмір шкоди, то до заяви про страхове відшкодування за шкоду, заподіяну пошкодженням транспортного засобу, обов`язково долучається звіт про оцінку або висновок автотоварознавчого дослідження.
Тобто, в Порядку передбачено, що отримати страхове відшкодування від інших страховиків страховик має право, за умови подання відповідної заяви про страхове відшкодування згідно з статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025)).
Суд зазначає, що статтею 37 вищезазначеного Закону України встановлені умови за якими страховик має право відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування, зокрема, у разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (пункт 37.1.4.).
При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу норм спеціального Закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025), їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15.
Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.
При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025).
З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою.
Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №910/7449/17.
З матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої застрахований позивачем транспортний засіб завдав шкоди іншому транспортному засобу, відбулась 28.12.2022, тоді як із заявою про страхове відшкодування позивач звернувся до відповідача лише у вересні 2024 року (зі спливом майже 1 рік 9 місяців).
При цьому, суд врахував таке.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року в справі №147/66/17 звернула увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди, так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку ДТП.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Слід зазначити, що відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.
Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 13 Цивільного кодексу України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.
Змістом зазначених норм права встановлюється як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і унормовується, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.
Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).
Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить про свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.
Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 2 стаття 12 Цивільного кодексу України).
При цьому, Цивільний кодекс України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права.
Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 Цивільного кодексу України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 Цивільного кодексу України). Відмова від належного особі права припиняє таке право.
Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.
Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому, особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.
Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.
Як було зазначено вище, відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права.
Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України №1961-IV).
Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.
Означена правова позиція була викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №910/7449/17.
В іншій постанові (від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.
Поняття преклюзивні строки здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю позовна давність (строк захисту порушеного права особи).
Так, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина 1 статті 259 Цивільного кодексу України). При цьому, закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.
Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.
Поряд із цим, законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 Цивільного кодексу України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та не передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом із тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільного кодексу України при пропуску позовної давності.
Водночас Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності.
Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.
Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.
Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, прямо передбачені в цій норми.
З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 Цивільного кодексу України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 Цивільного кодексу України), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
Вищенаведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17.
Суд констатує, що позивач ані в позові, ані у відповіді на відзив не надає обґрунтувань щодо причини пропуску річного строку для звернення з заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача. 
Позивач лише зазначає, що він реалізує своє право на звернення до суду у межах загального строку позовної давності, встановленого Цивільним кодексом України, однак без належного обґрунтування причини пропуску річного строку встановленого Законом України №1961-IV, доводи позивача судом відхиляються.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 3 стаття 13 Господарського процесуального кодексу України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 81 Господарського процесуального кодексу України).
За таких обставин, враховуючи недоведеність пропуску позивачем встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (закон №1961-IV, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин; втратив чинність 01.01.2025) строку через незалежні від нього причини, суд дійшов висновку про недотримання позивачем пункту 5.1 Порядку, а відтак про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у даній справі.
Оскільки, вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є похідними вимогами від основного боргу, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.
VІ. Розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 2 частини 1 стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частина 4 стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судовий збір та інші судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 73-77, 86, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «СКАРБНИЦЯ» до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про стягнення 9 667, 65 грн - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких