Номер провадження: 22-ц/813/851/26 
Справа № 495/10527/23
Головуючий у першій інстанції Братків І.І.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Єфименко Наталі Василівни
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2024 року, ухвалене Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Братків І.І. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 в особі свого представника Єфименко Наталі Василівни звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування свої вимог на положення ст. 41 Конституції України, ст. 190, 316, 317, 321, 388, 1218, 1220, 1223, 1228, 1296 ЦК України просила витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки Форд Транзіт, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовну вказує, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею першої черги після померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно листа приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Тітової Тетяни від 28.07.2023 № 177/02-14 єдиним спадкоємцем на майно померлого є його дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та до складу спадкового майна за законом входить усе майно ОСОБА_3 , в тому числі автомобіль марки Форд Транзіт, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Однак, без належних на те підстав, в себе незаконно утримує вказаний транспортний засіб відповідачка по справі ОСОБА_2 , яка вважає цей автомобіль своєю приватною власністю. Даний факт підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2022 року та постановою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року у справі № 495/7410/19, які набрали законної сили.
Отже, як зазначає позивач, в теперішній час ОСОБА_1 незаконно позбавлена спірного майна й має право, з урахуванням статей 387, 388 ЦК України, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), Першого протоколу до Конвенції, прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), на витребування із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 автомобіля марки Форд Транзіт, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 1-38).
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено (а.с. 107-114).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника Єфименко Наталі Василівни просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки факту встановлення та підтвердження рішеннями по справах № 495/7410/19 та 495/5575/19 володіння ОСОБА_6 автомобілем марки Форд Транзіт, державний номерний знак НОМЕР_1 , після смерті власника, на якого був зареєстрований автомобіль – ОСОБА_3 (батька позивача). Скаржник вважає, що відповідач без належних на те підстав в себе незаконно утримує вказаний транспортний засіб, використовуючи його у власний потребах, більш того, завдаючи шкоди спадковому майну. Також, вважає, що вона як позивач має право на звернення до суду із вказаним позовом, який стосується захисту її майнових прав та інтересів, так як вона є власницею спадкового майна, яке їй належить у день відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (а.с. 117-126).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_7 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін, зазначаючи, що позивач не є суб`єктом, який може звертатися до суду із позовом про витребування майна з незаконного володіння – позивачка не є власником майна, не є законним користувачем або розпорядником майна, - отже вона позбавлена процесуального права витребувати майно, яке її не належить. Необхідність отримання від ОСОБА_2 автомобіля, як обґрунтовує позивач, для оформлення права власності в порядку спадкування, не відповідає дійсності, оскільки нотаріальна процедура вступу у спадкування не передбачає обов`язкового пред`явлення спадкового майна (автомобілю) нотаріусу. Не має жодних підстав вважати, що спірний автомобіль перебуває у власності, користуванні чи розпорядженні ОСОБА_2 , тим паче незаконного привласнення вказаного автомобілю. Позивачка не підтвердила будь-якими належними доказами своїх прагнень та спроби отримати, як вона вважає, належний її автомобіль, шляхом звернення до осіб, які можуть мати вказане авто, наприклад до власної матері, яка перебувала дружиною ОСОБА_8 (батька позивачки) (а.с. 141-147).
Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: головуючого судді – ОСОБА_9 , суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.) від 05.11.2024 (а.с. 129-132) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.
Відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-ос від 11.04.2025 суддю ОСОБА_9 відраховано зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді.
Відповідно до п. 3.9. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.03.2025 року із змінами, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено склад суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Назарову М.В. (а.с. 156).
Ухвалою Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.) від 07.05.2025 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с. 157).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 здійснено заміну суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. на суддів-учасників постійно діючого складу колегії Кострицького В.В., Коновалову В.А. (а.с. 170).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 17.02.2026, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 – Єфименко Н.В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Перед судовими дебатами оголошено перерву на 10.03.2026 о 16:10.
У судове засідання 10.03.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки їх повноважні представники Єфименко Н.В. та ОСОБА_7 отримали судові повістки-повідомлення на 10.03.2026 в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 19.02.2026 о 22:54:58 та 22:50:32 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (а.с. 175-175зв.), не з`явилися.
Крім того, 09.03.2026 представник позивача (скаржника) ОСОБА_1 – Єфименко Н.В. через підсистему «Електронний суд» подала клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.
Участь представника заявника ОСОБА_2 була забезпечена судом в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів ухвалою суду від 22.09.2025 про призначення відеоконференції з використанням власних технічних засобів, в якій йому роз`яснено правила ч. 5 ст. 212 ЦПК України, копію ухвали ним отримано в Електронному кабінеті 18.12.2025, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, натомість на зв`язок зі апеляційним судом не вийшов.
Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з листопада 2024, апеляційне провадження відкрито 05.11.2024, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у січні 2025, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивачка.
Участь відповідачки та її представника, який брав участь у попередньому судовому засіданні 17.02.2026, надавав пояснення, користувався іншими своїми процесуальними правами, в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо апеляційної скарги та позовних вимог та законності оскаржуваного рішення представником відповідачки висловлено у заяві по суті справи – відзиві на апеляційну скаргу.
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Обставини, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності сторін, а також необхідності їх безпосередньої явки до суду, відсутні.
Оскільки згідно повідомлення секретаря судових засідань представник відповідаки не вийшов на зв`язок, колегія суддів вважає за можливе за наведених обставин розглянути справу за його відсутності.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що відділом реєстрації актів громадського стану про смерті комітету по справам запису актів громадянського стану уряду санкт-петербурга складений актовий запис про смерть № 170199780002330626009 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 8), переклад якого з російської мови на українську мову засвідчений Міністерством юстиції України (а.с. 9).
Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 148, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати – ОСОБА_11 (а.с. 11).
Згідно з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого Виконкомом Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 18 липня 2008 року ОСОБА_10 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (а.с. 12).
До позовної заяви позивач також долучила копію паспорта громадянина російської федерації на ім`я ОСОБА_1 , виданого 11.02.2011 тп в ракитянському районі мо уфис росії у бєлгородській області в м. гайворон (а.с. 13).
Згідно з листом Територіального сервісного центру 5143 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 19.11.2019 № 31/15/5143- Є-29/АЗ згідно наявних баз даних територіального сервісного центру 5143 станом на 19.11.2019 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , значаться в зареєстрованих наступні транспортні засоби:
- ИЖ 412ИЭ, д/н НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_6 , 1974 року випуску, зеленого кольору, реєстрація з 26.03.1998;
- FORD TRANSIT, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_7 , 1998 року випуску, білого кольору, реєстрація з 04.06.2013. Надати копії підстав реєстрації вказаних автомобілів не є можливим, у зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с. 10).
Згідно з довідкою щодо надання відомостей стосовно спадкоємців по спадковій справі №177/02-14 від 28.07.2023 виданої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Тітовою Т.С. останньою 12.09.2019 заведена спадкова справа № 39/2019 (спадкова справа у Спадковому реєстрі № 647326914) до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З заявою про прийняття спадщини або відмову від неї звернулися:
- ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька – ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживала разом з ним.
Однак, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2022, яке залишене в силі постановою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 у справі № 495/7410/19, у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання автомобіля сумісним майном подружжя відмовлено.
Таким чином, станом на 28.07.2023 єдиним спадкоємцем на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 є його дочка – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
До складу спадкового майна за законом входить усе майно ОСОБА_3 , в тому числі: житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , та автомобіль марки Форд Транзіт, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 36).
Звертаючись до суду із позовом про витребування вищезазначеного автомобіля із чужого незаконного володіння, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 без належних на те підстав незаконно утримує в себе зазначений транспортний засіб. Даний факт, на думку позивача, підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2022, яке залишене в силі постановою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 у справі № 495/7410/19 (а.с. 1).
В матеріалах справи також наявні копії заяв, поданих ОСОБА_11 до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, про вчинення кримінального правопорушення.
Так, у заяві від 28.02.2023 зазначено, що починаючи з 2019 року ОСОБА_2 незаконно утримує рухоме майно транспортний засіб Форд Транзіт, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , використовує його у власних цілях, проте жодних повноважень на утримання в себе спадкового майна не має (а.с. 94-94 зв.).
У заяві від 03.08.2023 повідомлено, що спадкове майно після смерті ОСОБА_3 – транспортний засіб Форд Транзіт, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було викрадено та заявниці відомо, що ним керувала громадянка ОСОБА_2 (а.с. 89-89 зв.).
Крім того, до матеріалів справи долучена копія вимоги про повернення спадкового майна, підписана ОСОБА_11 , що адресована ОСОБА_2 щодо повернення спірного транспортного засобу (а.с. 97). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані стороною позивача копії вимоги поданої від імені ОСОБА_13 про повернення спадкового майна, копії заяв про скоєння кримінального правопорушення, з якої вбачається, що ОСОБА_11 звернулась до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області про оголошення в розшук транспортного засобу FORD TRANSIT, д/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску, білого кольору, з підстав його викрадення та вказавши, що ним керувала гр. ОСОБА_2 , не спростовують доводи представника відповідача – адвоката Каланжова В.І. про те, що позивачка не вчиняла жодних дій на витребування вказаного транспортного засобу, оскільки вказані дії вчинялися не позивачкою як єдиним спадкоємцем, а її матір`ю.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що спірний автомобіль у власність позивача не переходив, оскільки така передача не була оформлена у встановленому законом порядку.
Сам факт звернення позивачки до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину без реального зняття з реєстрації, перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від спадкодавця до спадкоємця.
Тобто, ані на момент розгляду справи № 495/7410/19, ані на момент розгляду вказаної справи № 495/10527/23, спірний автомобіль жодного дня не перебував у володінні, розпорядженні та користуванні позивачки ОСОБА_1 та будь-яких доказів того, що на даний час спірний автомобіль знаходиться у відповідачки ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції також не погодився з доводами сторони позивача, що майно було вилучено з її володіння протиправно та всупереч її волі, оскільки позивачка не володіла, не користувалась та не розпоряджалась вказаним автомобілем.
Отже, звертаючись до суду із віндикаційним позовом, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, покликаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо), проте з огляду на докази, подані до позовної заяви, на думку суду першої інстанції, позивач не довів наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
У частині першій статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
У ЦК України передбачені засади захисту права власності.
Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Одним зі способів такого витребування є звернення до суду із віндикаційним позовом.
Відповідно до ч. 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Подібні висновки містяться у постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 369/8410/20 (провадження № 61-4480св23).
Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч.ч. 1-2 ст. 1220 ЦК України ). 
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
З огляду на це, колегія суддів погоджує довід апеляційної скарги про те, що, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивач, прийняла таку, спадщина їй належить з часу відкриття і позивачці належить право саме як спадкоємцю захищати свої порушені/невизнані права та свободи.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 зроблено висновок, що «витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 37-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) вказано, що «застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Проте, позивачем не надано доказів знаходження спірного автомобіля безпосередньо у відповідача. Судом апеляційної інстанції вірно встановлено відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження знаходження вказаного автомобіля у відповідача».
Отже, обраний позивачкою спосіб захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ґрунтується на вимогах закону та правовідносин, що склалися між сторонами, а висновки суду про відсутність у неї реєстрації на спірний автомобіль як підстави для відмови є помилковими.
Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, у постанові Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 у справі № 495/7410/19, якою залишено без змін рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.11.2022 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання автомобіля сумісним майном подружжя, та на яку посилається ОСОБА_1 в обґрунтування позову, колегія суддів зазначила, що доказів того, що автомобіль FORD TRANSIT, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та правовстановлюючі документи на нього залишились у користуванні ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що будь-яких доказів того, що на даний час спірний автомобіль знаходиться у відповідачки ОСОБА_2 матеріали справи не містять, і доводи апеляційної скарги таких висновків суду першої інстанції не спростовують.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. 
Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, зміни рішення шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків суду щодо неефективного способу захисту через відсутність у позивача реєстрації на спірний автомобіль як у власника спадкового майна.
В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Така зміна судового рішення не є підставою для перерозподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. 

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Єфименко Наталії Василівни задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 вересня 2024 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо неефективного способу захисту.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 10 березня 2026 року 

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова