ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2759/26 Справа № 214/4033/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Гапонова А.В., Красвитної Т.П. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №214/4033/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Фирси Ю.В., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він з 18 вересня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказує, що 02 липня 2020 року рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області з відповідача ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини її заробітку до досягнення дітьми повноліття на його користь.
16 вересня 2020 року рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між ним та відповідачем розірвано.
Після народження другої дитини відповідач ОСОБА_2 стала зловживати спиртними напоями, домашнього господарства не вела, за доньками не доглядала, часто покидала їх напризволяще, старша донька не відвідувала школи, у зв`язку з чим позивач вимушений був забрати до себе старшу доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
31 жовтня 2018 року комісією з питань захисту дитини П`ятихатської РДА було прийнято рішення про доцільність повернення малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сім`ю батька. Після цього він разом з доньками проживає в м.Кривий ріг Дніпропетровської області, мати дітей їх станом не цікавиться, фінансово не допомагає, разом з ними не мешкає тривалий час.
Наразі відповідач ОСОБА_2 продовжує зловживати спиртними напоями, веде жебрацький спосіб життя, постійно змінює співмешканців, не має постійного місця проживання. 
У зв`язку з вищевикладеним, просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що при прийнятті рішення суд в повному обсязі не з`ясував усі обставини справи, що мають істотне значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, що потягло за собою до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.
У своєму рішенні суд першої інстанції проігнорував і не послався на рішення комісії з питань захисту прав дитини П`ятихатської районної державної адміністрації від 31 жовтня 2018 року, за яким було прийнято рішення про повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батькові ОСОБА_1 .
Вказує, що за матеріалами зазначеного рішення працівниками служби у справах дітей ЦСССДМ за актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 26 вересня 2018 року №473/10-10891 була знайдена за адресою проживання її матері ОСОБА_2 (мати покинула дитину і зі слів сусідів виїхала за межі України). 
Дитина на час складання акта знаходилась у будинку одна, в брудному одязі, не по сезону, мала занедбаний вигляд і була хворою, у будинку були відсутні будь-які продукти харчування, дитина проживала з невідомим чоловіком, який постійно пив горілку, і спала разом з ним у ліжку, їсти ходила просить у сусідів.
Вважає, що мати дитини ОСОБА_2 власними навмисними діями змушувала дитину ОСОБА_4 жебракувати, не займалась її станом і вихованням, не годувала і не забезпечувала життєві необхідні потреби дитини.
Зауважує, що таке ставлення до дитини носить навмисний характер, спрямований на ухиляння ОСОБА_2 від виконання власних батьківських обов`язків.
Звертає увагу, що після передання обох доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 батьку, після затвердження рішення комісією з питань захисту прав дитини П`ятихатської районної державної адміністрації від 31 жовтня 2018 року, відповідачка жодного разу не відвідувала дітей, не намагалась з ними спілкуватися, не дзвонила і не зв`язувалась з батьком дітей.
Вказує, що ОСОБА_2 за адресою реєстрації в м.П`ятихатки Дніпропетровської області не мешкає з 2018 року, веде жебрацький образ життя, не має постійного місця проживання, продовжує зловживати спиртними напоями, постійно змінює співмешканців.
Таким чином вважає, що рішення є незаконним з підстав того, що не вирішено питання щодо позбавлення батьківських прав щодо дітей.
У зв`язку з чим, просить рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Птров І.Ю. у судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно зі ст.ст.1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 18 вересня 2009 року по 16 вересня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 16 вересня 2020 року про розірвання шлюбу.
Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать копії свідоцтв про народження.
Відповідно до копії рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 липня 2020 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 травня 2020 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.
На виконання даного рішення 16 вересня 2020 року Саксаганським районним судом м.Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист.
Згідно копії рішення комісії з питань захисту прав дитини П`ятихатської районної державної адміністрації №12-1/18 від 31 жовтня 2018 року повернуто малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батькові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до копії довідки Криворізької гімназії №19 Криворізької міської ради №547 від 25 грудня 2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно навчається в Криворізькій гімназії №19 Криворізької міської ради в 8-А класі.
Згідно копії висновку ЛКК №177 від 26 грудня 2024 року виданої ФОП ОСОБА_7 ОСОБА_3 , учениця КЗШ №19 здорова. Знаходиться на обліку та укладена декларація з ЛЗПСМ ОСОБА_8 . Здоров`ям дитини цікавиться тільки батько ОСОБА_9 . Рекомендації лікаря виконують. 
Згідно копії висновку ЛКК №176 від 26 грудня 2024 року виданої ФОП ОСОБА_7 ОСОБА_4 , учениця КЛ №107 на амбулаторному лікуванні. Діагноз перелом с/з ключиці. Знаходиться на обліку та укладена декларація з ЛЗПСМ ОСОБА_8 . Здоров`ям дитини цікавиться тільки батько ОСОБА_9 . Рекомендації лікаря виконують.
Відповідно до копії довідки Криворізького ліцею №107 «Лідер» Криворізької міської ради №655 від 26 грудня 2024 року ОСОБА_1 одноосібно виховує доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ученицю 6-Б класу КЛ №107 «Лідер».
Мати ОСОБА_2 проживає окремо, шкільним життям доньки не цікавиться. Контроль за навчанням та виховання доньки здійснює лише батько.
Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 09 серпня 2024 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , та неповнолітні доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З копії талону-повідомлення єдиного обліку №1081 про прийняття і реєстрацію заяви слідує, що 13 січня 2025 року ВП №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 щодо позбавлення батьківських прав його колишньої дружини ОСОБА_2 , так як остання з дітьми не мешкає, вихованням не займається.
Відповідно до копії листа ВП №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області адресованого на ім`я ОСОБА_1 , останнього повідомлено, що місце мешкання ОСОБА_2 встановити не вдалось можливим.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Криворізький міський центр соціальних служб не може надати пропозицій щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , у зв`язку із неможливістю провести профілактичну роботу з матір`ю дітей, оскільки за інформацією відділення поліції №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області встановити місцезнаходження гр. ОСОБА_2 не виявилося можливим. Вирішення питання про доцільність або недоцільність позбавлення гр. ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , покладаються на розсуд суду.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів винної поведінки відповідачки із ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. У справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилися проживати з батьком.
Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дітей займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дітей не бажає брати участь в утриманні і вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства).
У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою — четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20), зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Такий захід необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під часвирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі №358/689/22 (провадження №61-13923св23).

Як вбачається з матеріалів справи сторони з 18 вересня 2009 року по 16 вересня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 09 серпня 2024 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , та неповнолітні доньки: ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 .
З копії талону-повідомлення єдиного обліку №1081 про прийняття і реєстрацію заяви слідує, що 13 січня 2025 року ВП №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 щодо позбавлення батьківських прав його колишньої дружини ОСОБА_2 , так як остання з дітьми не мешкає, вихованням не займається.
Відповідно до копії листа ВП №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області адресованого на ім`я ОСОБА_1 , останнього повідомлено, що місце мешкання ОСОБА_2 встановити не вдалось можливим.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради Криворізький міський центр соціальних служб не може надати пропозицій щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , у зв`язку із неможливістю провести профілактичну роботу з матір`ю дітей.
Вирішення питання про доцільність або недоцільність позбавлення гр. ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 покладаються на розсуд суду.
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо дітей, вчиняла насильство щодо останніх, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками.

Таким чином, встановивши те, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів винної поведінки відповідача із ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги, що у своєму рішенні суд першої інстанції проігнорував і не послався на рішення комісії з питань захисту прав дитини П`ятихатської районної державної адміністрації від 31 жовтня 2018 року, за яким було прийнято рішення про повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 батькові ОСОБА_1 , відхиляються колегією суддів, оскільки не впливають на обґрунтовані висновки суду щодо питання позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей, яке позивач ставить звертаючись з даним позовом до суду у 2025 році.

Доводи апеляційної скарги, що мати дитини ОСОБА_2 власними навмисними діями змушувала дитину ОСОБА_4 жебракувати, не займалась її станом і вихованням, не годувала і не забезпечувала життєві необхідні потреби дитини, колегія суддів відхиляють, оскільки останні не знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року - підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 18.03.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв