П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року м. Київ

Справа №367/1018/24
Провадження: № 22-ц/824/4080/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Гапона Сергія Васильовича в інтересах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов 1-О»
на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Одарюка М. П.,
у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов 1-О» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів та рішень про державну реєстрацію,

в с т а н о в и в:

В січні 2024 року ОСББ «Суворов 1-О» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 03 лютого 2021 року співвласниками квартир у багатоквартирному житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , створено ОСББ «Суворов 1-О». Відповідно до положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» приміщення загального користування, у тому числі допоміжні приміщення (колясочні, комори, кладові, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, ліфтові холи, вентиляційні камери, коридори, сходові клітини, балкони-переходи між поверхами та інші підсобні і технічні приміщення), є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку. Вказує про те, що співвласники будинку були позбавлені відповідачкою права власності на частину допоміжних приміщень. Так, 30 травня 2018 року відповідачка уклала договори про спільну діяльність № 30/05/18-2 та № 30/05/18-3, на підставі яких за нею зареєстровано право власності на нежитлові приміщення № 78 та № 79, кожне загальною площею 5,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Факт укладення зазначених договорів та державної реєстрації права власності підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 360705106 та № 360707818 від 02 січня 2024 року, відповідно до яких право власності на приміщення № 78 та № 79 зареєстровано за відповідачем на підставі договорів про спільну діяльність та технічних паспортів від 24 квітня 2018 року, виготовлених ТОВ «Центр юридичних послуг «Ліга професіоналів». Разом з тим, зазначає, що вказані у витягах як «нежитлові приміщення» № 78 та № 79 фактично є допоміжними приміщеннями (кладовими) багатоквартирного будинку, що підтверджується технічним паспортом на будинок. Згідно з експлікацією приміщень будинку квартирного типу (гуртожитку) до технічного паспорта від 08 лютого 2021 року, приміщення, позначені у плані під номерами XLII та L, є допоміжними приміщеннями - кладовими. При цьому нежитлові приміщення № 78 та № 79 у складі об`єкта нерухомості взагалі не передбачені, що свідчить про незаконно набуття відповідачкою права власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які відповідно до закону є спільним майном співвласників. У зв`язку з наведеним ОСББ вважало, що його право підлягає судовому захисту шляхом:
- визнання недійсними договорів про спільну діяльність № 30/05/18-2 та № 30/05/18-3 від 30 травня 2018 року, укладених з ОСОБА_1 ;
- скасування рішень державного реєстратора Федунця О. М. про державну реєстрацію права власності на приміщення № 78 та № 79 (індексні номери 41838548 від 27.06.2018 17:32:11 та 41838488 від 27.06.2018 17:29:12), прийнятих державним реєстратором КП «Пшеничне» Київської області;
- припинення права власності ОСОБА_1 на зазначені об`єкти нерухомого майна з одночасним закриттям відповідних розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вважає, що такий спосіб захисту є ефективним та спрямованим на відновлення порушених прав співвласників багатоквартирного будинку.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСББ «Суворов 1-О» відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Гапон С. В. в інтересах ОСББ «Суворов 1-О»подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд помилково виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та не призводить до відновлення порушеного права співвласників, в той час як такий висновок не ґрунтується ані на вимогах матеріального права, ані на усталеній судовій практиці Верховного Суду.
Наголошує, що суд першої інстанції фактично ухилився від вирішення спору по суті, звівши розгляд справи до формального аналізу способу захисту, не надавши належної оцінки правовій природі спірних приміщень та обставинам їх незаконного вибуття зі спільної сумісної власності співвласників багатоквартирного будинку. При цьому суд залишив поза увагою імперативні норми Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», відповідно до яких допоміжні приміщення є спільним майном співвласників ex lege, тобто, в силу прямої вказівки закону, та не можуть бути предметом самостійного цивільного обороту.
Підкреслює, що договори про спільну діяльність від 30.05.2018 року були укладені формально та без наявності будь-якої реальної спільної діяльності, оскільки на момент їх підписання будинок уже був збудований та введений в експлуатацію, а кладові приміщення фактично існували як складові допоміжних приміщень. За таких обставин укладення договорів мало єдину мету, штучне створення підстав для реєстрації права приватної власності на об`єкти, які за своєю правовою природою не могли бути відчужені.
Окремо, звертає увагу на те, що державна реєстрація прав була здійснена на неіснуючі об`єкти нерухомості, «нежитлові приміщення № 78 та № 79», які відсутні в технічній документації будинку, що свідчить про істотні порушення як під час укладення правочинів, так і під час проведення реєстраційних дій. Суд першої інстанції, всупереч вимогам статей 76-89 ЦПК України, не надав належної оцінки технічному паспорту та експлікації приміщень, які прямо підтверджують, що спірні об`єкти є кладовими, допоміжними приміщеннями.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Коляда А. М. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, зазначив про те, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами, що спірні приміщення № 78 та № 79 є допоміжними приміщеннями у розумінні статті 382 ЦК України та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Посилання на технічний паспорт, на його переконання, не може вважатися безумовним доказом правового режиму майна, оскільки технічна інвентаризація не визначає титул власності. Також зазначав, що на момент укладення договорів про спільну діяльність у 2018 році ОСББ «Суворов 1-О» ще не існувало, а отже позивач не довів порушення свого суб`єктивного права саме на момент укладення оспорюваних правочинів, що є обов`язковою умовою для визнання їх недійсними. Крім того, представник відповідача посилався на презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, зазначаючи, що позивачем не доведено наявності підстав недійсності, визначених статтями 203, 215 ЦК України. Також, звертає увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки навіть у разі задоволення позову не призведе до автоматичного набуття співвласниками права власності на спірні приміщення та не вирішить питання правового режиму майна.
Крім того, від адвоката Коляди А. М. в інтересах ОСОБА_1 надійшла до суду заява про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу за наслідками апеляційного перегляду справи у розмірі 13 000 грн.
В судовому засіданні адвокат Гапон С. В. та Марцинюк О. І. в інтересах ОСББ «Суворов 1-О» підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, при цьому, заперечували щодо заяви відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Коляда А. М. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та вважав її необґрунтованою.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської ради погоджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки АДРЕСА_2 , замовником якої визначено ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 10-14).
Згідно з договорами суперфіцію № 29/12/10-1, № 29/12/10-2, № 29/12/10-3 та № 29/12/10-4 від 29 грудня 2010 року, укладеними між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (суперфіціари) та ОСОБА_2 (суперфіціарієм), останньому надано у строкове платне користування земельні ділянки площею по 0,10 га кожна, кадастрові номери 3210900000:01:067:0015, 0016, 0017, 0018, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (т. 1, а. с. 15-42).
Метою надання земельних ділянок визначено здійснення будівництва та подальшого обслуговування житлового будинку відповідно до затвердженого проекту, з дотриманням їх цільового призначення.
10 квітня 2017 року право власності на зазначені земельні ділянки зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу та зареєстрованих у відповідному реєстрі (а. с. 43-50, т. 1).
Інвентаризація багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснена 09 листопада 2012 року (т. 1, а. с. 73-81, 146, 196).
30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори про спільну діяльність № 30/05/18-2 та № 30/05/18-3, відповідно до умов яких сторони зобов`язалися шляхом об`єднання зусиль і майна здійснити будівництво та введення в експлуатацію нежитлових приміщень № 78 та № 79 площею по 5,10 кв. м, розташованих у підвальному приміщенні будинку по АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 216-219, т. 1; а. с. 4-6).
На підставі зазначених договорів 25 червня 2018 року державним реєстратором Федунцем О. М. внесено записи про державну реєстрацію права власності відповідача на спірні приміщення (т. 2,а. с. 4-6).
05 січня 2021 року протоколом № 1 установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку затверджено Статут ОСББ «Суворов 1-О», а 03 лютого 2021 року створено відповідне об`єднання співвласників (т. 1, а. с. 53).
З технічного паспорта вбачається, що у будинку наявні нежитлові приміщення, позначені у плані під номерами XLII та L, площею 4,9 кв. м та 4,8 кв. м відповідно, тоді як приміщення № 78 та № 79 у технічній документації станом на 09.11.2012 як самостійні об`єкти не зазначені (т. 1, а. с. 73-81, 196).
Звертаючись до суду із позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що спірні приміщення фактично є допоміжними (кладовими) приміщеннями багатоквартирного будинку, призначеними для забезпечення його експлуатації та обслуговування мешканців, а отже відповідно до вимог законодавства належать співвласникам будинку на праві спільної сумісної власності, тоді як укладення договорів про спільну діяльність у 2018 році та подальша державна реєстрація права власності відповідача на ці приміщення порушують права співвласників.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання недійсними договорів про спільну діяльність, скасування рішень державного реєстратора та припинення права власності відповідача, не є ефективним та таким, що призведе до відновлення порушеного права співвласників багатоквартирного будинку. Суд зазначив про те, що навіть у разі задоволення позовних вимог фактичне володіння спірними приміщеннями співвласниками будинку не буде відновлено, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для судового захисту у заявлений спосіб.
Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав для втручання суду у зареєстроване право власності відповідача, а також не надано належних доказів того, що спірні приміщення не могли бути об`єктом цивільного обороту.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, яким суд надав оцінку відповідно до вимог статей 76-81, 89 ЦПК України.
Однією з обов`язкових передумов правильного вирішення спору є розгляд справи за належного суб`єктного складу учасників процесу.
Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Отже, саме відповідач є суб`єктом, щодо якого вирішується спір про право та на якого можуть бути покладені наслідки ухваленого судового рішення.
За змістом статті 55 ЦПК України у разі вибуття особи з матеріальних правовідносин, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі її правонаступника. Таким чином, процесуальний закон виходить із необхідності участі у справі саме тих осіб, які є носіями спірних матеріальних прав та обов`язків.
Правова позиція щодо належного суб`єктного складу у справах про визнання правочину недійсним неодноразово висловлювалася Верховним Судом.
Так, у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21) зазначено, що у справі про визнання правочину недійсним належними відповідачами є всі сторони такого правочину, оскільки саме вони є суб`єктами спірного матеріального правовідношення, а наслідки недійсності правочину безпосередньо впливають на їхні права та обов`язки.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18) та від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20), у яких наголошено, що суд, вирішуючи питання про дійсність правочину, не може ухвалювати рішення щодо його сторін без їх належної участі у справі, оскільки наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, мають взаємний характер та поширюються на кожну зі сторін правочину.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року у справі № 753/344/23 суд касаційної інстанції ще раз підкреслив, що неналежний суб`єктний склад у спорах про визнання правочину недійсним є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки вирішення питання про дійсність договору без залучення всіх його сторін як відповідачів порушує принцип змагальності сторін та право особи на ефективний судовий захист.
Отже, усталена практика Верховного Суду виходить із того, що у справах про визнання правочину недійсним належними відповідачами мають бути всі сторони такого правочину, а розгляд справи без залучення однієї із них як відповідача свідчить про розгляд спору за неналежного суб`єктного складу.
Як убачається з матеріалів справи, оспорювані договори про спільну діяльність від 30 травня 2018 року укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є їх безпосередніми сторонами та носіями відповідних прав і обов`язків, що виникли з цих правочинів.
Водночас, матеріали справи свідчать про те, що позов ОСББ заявлено виключно до ОСОБА_1 , тоді як ОСОБА_2 , будучи стороною спірних договорів, залучений судом лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Колегія суддів звертає увагу на те, що характер заявлених позовних вимог визнання недійсними договорів про спільну діяльність та скасування рішень про державну реєстрацію прав, прийнятих на їх підставі, безпосередньо стосується прав та обов`язків обох сторін цих правочинів. Саме сторони договору є суб`єктами спірного матеріального правовідношення, а тому лише за їх участі як відповідачів можливе повне, всебічне та законне вирішення питання про дійсність чи недійсність відповідних договорів.
Визнання правочину недійсним тягне застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України, зокрема двосторонньої реституції або інших правових наслідків, що прямо впливають на майнові права та обов`язки кожної зі сторін договору. За таких умов ухвалення судового рішення щодо недійсності правочину без залучення однієї зі сторін договору як відповідача фактично означало б вирішення питання про її права та обов`язки без надання їй повного обсягу процесуальних гарантій сторони у справі.
Такий підхід суперечив би принципам змагальності сторін і диспозитивності цивільного процесу, а також порушував би право особи на ефективний судовий захист, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, у цій справі має місце неналежний суб`єктний склад відповідачів.
За таких обставин суд першої інстанції, встановивши, що спірні договори укладені між двома особами, проте позов пред`явлено лише до однієї з них, повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог ОСББ про визнання недійсними договорів про спільну діяльність та скасування рішень про державну реєстрацію прав саме з підстав пред`явлення позову до неналежного суб`єктного складу відповідачів.
Висновки суду першої інстанції щодо оцінки обґрунтованості або необґрунтованості заявлених вимог по суті є передчасними, оскільки вирішення питання про дійсність спірних правочинів можливе лише за умови участі у справі всіх сторін цих договорів як відповідачів. Лише за належного суб`єктного складу суд вправі переходити до аналізу підстав недійсності правочину та надання оцінки доводам сторін по суті спору.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо неефективності обраного способу захисту, так само як і твердження про незаконність вибуття спірних приміщень із спільної сумісної власності співвласників, не можуть бути предметом оцінки в межах даного апеляційного перегляду з огляду на таке.
Як уже зазначено колегією суддів вище, вирішення питання про дійсність чи недійсність договорів про спільну діяльність можливе виключно за умови розгляду справи за належного суб`єктного складу відповідачів. У даному ж випадку позов пред`явлено лише до однієї зі сторін правочинів, тоді як інша сторона договорів не набула процесуального статусу відповідача.
За таких обставин колегія суддів позбавлена можливості переходити до оцінки доводів щодо правової природи спірних приміщень, правомірності їх державної реєстрації, відповідності договорів вимогам матеріального права та ефективності обраного способу захисту, оскільки такі питання можуть бути предметом дослідження та правової оцінки лише під час розгляду спору по суті за участю всіх належних сторін правочину.
Посилання скаржника на імперативні приписи Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», на обставини формального укладення договорів та відсутність у технічній документації приміщень № 78 та № 79 стосуються матеріально-правових підстав позову та підлягають встановленню й оцінці судом під час розгляду спору по суті. Водночас, за відсутності належного складу відповідачів такі доводи не можуть бути предметом повного та законного судового розгляду.
Інакше кажучи, з`ясування того, чи є спірні приміщення допоміжними, чи могли вони бути об`єктом цивільного обороту, чи мали місце порушення під час державної реєстрації прав, можливе лише після усунення процесуальної перешкоди у вигляді неналежного суб`єктного складу сторін.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи стосуються суті спору та можуть бути предметом судового дослідження виключно за умови належного визначення відповідачів у справі. За наявного ж процесуального порушення, пред`явлення позову не до всіх сторін спірних договорів, колегія суддів не має правових підстав для їх аналізу по суті.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на вищенаведене рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
В ході апеляційного перегляду справи від представника відповідачки, адвоката Коляди А. М. в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про розподіл судових витрат, до якої додано акт наданих послуг від 19 лютого 2026 року, складений на виконання договору про надання правової допомоги від 25 лютого 2024 року.
Згідно з поданим актом наданих послуг від 19 лютого 2026 року загальна вартість правничої допомоги становить 13 000 грн. 
Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та
виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За правилами пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи убачається, що представником відповідачки зроблено відповідну заяву про понесення витрат на правничу допомогу у відзиві на апеляційну скаргу, тобто, до судових дебатів.
В подальшому, до заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Коляда А. М. в інтересах ОСОБА_1 надав суду акт прийому-передачі виконаних робіт, зі змісту якого убачається, що адвокатом у межах розгляду справи в апеляційній інстанції були виконані такі роботи: написання заяви від 06.02.2026 року про направлення копії апеляційної скарги відповідачу та її подання до Київського апеляційного суду - 1 година (2 000 грн); підготовка та подання 13.02.2026 року відзиву на апеляційну скаргу у справі № 367/1018/24 - 3 години (6 000 грн); прибуття до Київського апеляційного суду 26.02.2026 року, очікування судового засідання, участь у судовому засіданні та зворотна дорога - 2 години 30 хвилин (5 000 грн).
Загальна тривалість наданих послуг становить 6 годин 30 хвилин, та визначена у розмірі 13 000 грн, що підтверджено підписаним сторонами актом, яким замовник підтвердив належне отримання послуг та відсутність претензій до їх обсягу і якості.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)
Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).
Колегія суддів ураховує, що при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу необхідно перевіряти чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
З матеріалів справи убачається, що в судовому засіданні 26.02.2026 року представники позивача заперечували проти стягнення таких витрат та вважали їх необґрунтованими.
Оцінюючи заявлений відповідачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить із критеріїв реальності, необхідності та співмірності таких витрат, визначених статтею 141 ЦПК України та усталеною практикою Верховного Суду.
З поданого акта вбачається, що загальна вартість послуг адвоката становить 13 000 грн та включає підготовку процесуальних документів і участь у судовому засіданні.
Разом з тим, колегія суддів відмічає, що аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить, що він не є значним за обсягом та переважно містить правову позицію, яка вже викладалася представником відповідачки у відзиві на позовну заяву (т. 1, а. с. 112-116), із посиланням на ті самі фактичні обставини та правові аргументи. Нових складних правових конструкцій чи додаткової доказової бази, що вимагали б істотних інтелектуальних та часових витрат, відзив не містить.
Крім того, частина доводів відзиву в апеляційній інстанції стосувалася питання розподілу судових витрат, заявлених позивачем, що не потребувало окремого складного правового аналізу.
У подібних правовідносинах Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені нею витрати на правничу допомогу, якщо їх розмір є завищеним або не відповідає принципу співмірності (зокрема, постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 914/1564/20 та інші додаткові постанови, у яких акцентовано на необхідності перевірки реальності та розумності заявлених витрат).
З урахуванням складності справи, обсягу фактично виконаної роботи, тривалості судового засідання, відсутності значного обсягу нових правових доводів, а також принципу розумності та співмірності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір витрат у сумі 13 000 грн є завищеним.
За таких обставин витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, слід зменшити до 8 000 грн, що відповідає фактичному обсягу наданих послуг та є співмірним складності справи і часу, об`єктивно необхідному для їх виконання.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гапона Сергія Васильовича в інтересах Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов 1-О» задовольнити частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов 1-О» (ЄДРПОУ 44151297, 08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Виговського, буд. 1-О) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 березня 2026 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура