ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2026 року м.Дніпро Справа № 904/2708/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Верхогляд Т.А., Іванов О.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. у справі №904/2708/25 (суддя Дупляк С.А.)
за позовом Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону
в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне
до Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича
про стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Рівненська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне звернулася до господарського суду з позовною заявою від 26.05.2025 до Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича про стягнення 272 357,17 грн штрафних санкцій за неналежне виконання договору № 73 від 10.03.2025 на поставку деревини дров`яної непромислового використання 1а група (Граб).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі № 904/2708/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне (33001, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Дудєя Олега, буд. 8, код 08005801) 5 314,29 грн пені, 265 714,32 грн штрафу. В задоволенні решти позовних вимог (про стягнення 1 328,57 грн пені) відмовлено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону 3 252,28 грн судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що 10.03.2025 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Рівне (замовник) та ФОП Лінкевичем В.Й. (постачальник) укладено договір № 73, за яким постачальник зобов`язався поставити замовнику деревину дров`яну непромислового використання 1а група (Граб) в обсязі 700 мі загальною вартістю 1 434 300,00 грн без ПДВ зі строком поставки до 01 травня 2025 року. Фактично постачальник за видатковою накладною від 07.04.2025 № 73/1 поставив лише 51,6 мі товару вартістю 105 728,40 грн. 22.04.2025 замовник направив постачальнику лист про необхідність виконання умов договору, який було проігноровано. 06.05.2025 договір розірвано замовником в односторонньому порядку на підставі п. 4.2.4 додатковою угодою № 1.
За наслідками розгляду справи, місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору щодо строків та обсягу поставки товару, у зв`язку з чим підлягають застосуванню штрафні санкції, передбачені п. 5.3.1 договору (штраф 20% вартості непоставленого товару) та п. 5.3.2 договору (пеня 0,1% за кожну добу затримки). Суд здійснив власний перерахунок пені за період з 02.05.2025 по 05.05.2025 та встановив її розмір 5 314,29 грн. Штраф за п. 5.3.1 склав 265 714,32 грн (20% від 1 328 571,60 грн). Суд також визнав підстави для представництва прокурором інтересів держави у сфері оборони в умовах воєнного стану.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішенням суду, Фізична особа-підприємець Лінкевич В`ячеслав Йосипович звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі № 904/2708/25 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Апелянт посилається на поважні причини ненадання відзиву у суді першої інстанції: усі процесуальні документи були отримані не особисто Лінкевичем В.Й., а його дружиною. На момент надходження кореспонденції Лінкевич В.Й. перебував у стані поганого самопочуття, викликаного підвищеним артеріальним тиском та загостренням хронічних проблем зі здоров`ям. Фактично про зміст позову та судовий розгляд апелянт дізнався лише після отримання 02.08.2025 рішення суду першої інстанції. Це, на думку апелянта, свідчить про порушення принципу змагальності та рівності сторін.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не приділив уваги обставинам, які унеможливили вчасну поставку дров, та не дослідив питання наявності форс-мажорних обставин. У квітні 2025 року у місцях заготівлі деревини склалися надзвичайні погодні умови: випало опадів більше за норму, через що транспортування деревини стало фізично неможливим. Постачальник оперативно повідомив Замовника про ці форс-мажорні обставини листом від 25.04.2025 № 25/4 та ініціював продовження строку поставки до 30.05.2025. При цьому прокурором не був наданий до позовної заяви цей лист від відповідача про подовження терміну договору з об`єктивних причин.
Апелянт наполягає на неправильному застосуванні судом першої інстанції положень договору щодо штрафних санкцій. За договором п. 5.3.1 передбачає штраф 20% за порушення умов щодо якості та кількості товару (непоставка або неякісна поставка), тоді як п. 5.3.2 встановлює відповідальність за порушення строків виконання зобов`язання: пеню 0,1% за кожен день затримки та додатково штраф 7% за прострочення понад 30 днів. Апелянт вважає, що первинне порушення полягало у простроченні строку поставки (лише 5 днів з 02.05.2025 по 05.05.2025), тому мала застосовуватися спеціальна норма п. 5.3.2 (пеня та 7% штраф за тривалу затримку понад 30 днів), а не п. 5.3.1 (20% штраф за непоставку).
Апелянт також зазначає, що після підписання Додаткової угоди № 1 від 06.05.2025 обсяг і вартість договору зменшено до фактично поставленого (51,6 мі на 105 728,40 грн), тобто предмет подальшого постачання відсутній, а отже відсутня база для нарахування 20% штрафу за п. 5.3.1. Крім того, замовник отримав повідомлення про розірвання договору лише 12.05.2025, що означає, що «недопоставка після 06.05» спричинена саме діями замовника, а не відмовою постачальника.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Заступник керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону подав відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким прокурор не погоджується з доводами апелянта, оскільки бажане для нього рішення (відмова у позові) не призведе до справедливого судового розгляду справи та суперечитиме інтересам Держави, якій буде заподіяно шкоду.
Прокурор зазначає, що істотними обставинами цієї справи є те, що Держава у період воєнного стану, унаслідок умисних протиправних дій відповідача, не отримала товар, який повинен був поставитися за договором. Прокурор вважає, що доводи апелянта не є визначальними для розгляду справи, не містять раціонального зерна, а превалює намір незаконного збагачення за рахунок Держави та сприяння ухиленню від виконання обов`язку всупереч вимогам закону.
У відзиві прокурор посилається на умови договору № 73 від 10.03.2025, згідно з якими ФОП Лінкевич В.Й. (постачальник) зобов`язався поставити КЕВ м. Рівне деревину дров`яну непромислового використання 1а група (Граб) у кількості 700 мі на суму 1 434 300,00 грн без ПДВ зі строком поставки до 01 травня 2025 року. Фактично поставлено лише 51,6 мі вартістю 105 728,40 грн. Станом на 06.05.2025 не поставлено 648,4 мі вартістю 1 328 571,60 грн.
Прокурор наполягає на тому, що відповідно до п. 5.3.1 договору за порушення умов договору щодо якості та кількості товару постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20% вартості недоброякісного та непоставленого товару. Прокурор посилається на правові позиції Верховного Суду (постанови від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19), згідно з якими одночасне стягнення з учасника господарських відносин штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки пеня та штраф є формами неустойки (ст. 549 ЦК) та видами штрафних санкцій (ст. 230 ГК). Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), судді: Верхогляд Т.А., судді Іванов О.Г.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. у справі №904/2708/25 (суддя Дупляк С.А.), для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
17.09.2025 через систему "Електронний суд" до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив від заступника керівника Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону.
23.09.2025 через систему "Електронний суд" до Центрального апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив від представника фізичної особи-підприємеця Лінкевича Вячеслава Йосиповича.
20.02.2026 через систему "Електронний суд" до Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява від представника фізичної особи-підприємеця Лінкевича Вячеслава Йосиповича.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

Суд встановив, що 10.03.2025 між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Рівне (далі - позивач) та Фізичною особою-підприємцем Лінкевичем Вячеславом Йосиповичем (далі – відповідач) укладено договір № 73 (далі - договір).
Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов`язується поставити замовнику товар зазначений в цьому договорі код ДК 021:2015:03413000-8 паливна деревина (Fuel wood) деревина дров`яна непромислового використання 1а група (Граб) (далі - товар), за результатами електронної закупівлі, а замовник прийняти і оплатити такий товар в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.3 договору загальна вартість товару складає 1 434 300,00 грн без ПДВ (один мільйон чотириста тридцять чотири тисячі триста гривень 00 копійок). 
Строк поставки товару – до 01 травня 2025 року (п. 1.6 договору). 
Відповідно до п.п 2.1, 2.2 договору постачальник повинен передати (поставити) замовнику товар відповідної якості. Постачальник гарантує, що якість товару повинна відповідати діючим технічним умовам України та Державним стандартам, а також умовам договору 
Згідно з п. 4.3.1 постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару у строки, встановлені договором. 
Відповідно до п. 5.3.1 договору за порушення умов договору щодо якості та кількості товару постачальник сплачує замовнику штраф у розмірі 20 відсотків вартості недоброякісного та непоставленого товару. 
Пунктом 5.3.2 договору визначено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 3, днів з постачальника додатково сплачується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору. 
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 01.06.2025, а в частині оплати за поставлений товар – до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань (п. 9.1. договору).
Відповідно до видаткової накладної від 07.04.2025 № 73/1 постачальником поставлено для замовника деревину дров`яну непромислового використання 1а група (Граб) у кількості 51,6 м3 вартістю 105.728,40 грн.
22.04.2025 позивач направив на адресу відповідача лист щодо необхідності виконання умов договору від 10.03.2025 № 73 (вих. № 539/921 від 22.04.2025), зокрема поставки товару. Згідно з рекомендованим повідомленням Укрпошти вказаний лист №3300100164544 отримано відповідачем 26.04.2025. Вказаний лист КЕВ м. Рівне фактично проігноровано постачальником ФОП Лінкевичем В.Й., так як відповідь на нього не надано. 
06.05.2025 на виконання п. 4.2.4 договір від 10.03.2025 № 73 було розірвано замовником в односторонньому порядку додатковою угодою № 1.
Відповідно до п.п. 1,2,3 якої на підставі недотримання постачальником термінів, що зазначені в пункті 1.6 “Строк поставки товару до 01 травня 2025 року” Договору, керуючись пунктом 4.2.4 “У разі порушення Постачальником порядку постачаних товару, його кількості та якості, термінів та строків, які визначені у цьому договорі, та його додатках, а також при зміні Постачальником в односторонньому порядку умов Договору чи відмови від виконання Договору Замовник, в односторонньому порядку, має право: відмовитися від подальшого виконания зобов`язань Постачальником за Договором; достроково розірвати Договір, повідомивши про це Постачальника у строк 5 робочих днів з дня настання таких підстав.”. Замовник має право, керуючись розділом 5 Договору, а саме пунктом 5.5 “При порушенні строків виконання договірних зобов`язань на поставку товару Постачальником без погодження Замовником, Замовник має право розірвати договір у односторонньому порядку шляхом направления повідомлення Постачальнику”. Враховуючи вищезазначене Договір № 73 від 10 березня 2025 року між Квартирно-експлуатаційний відділ міста Рівне та Фізичною особою-підприємець Лінкевич Вячеслав Йосипович розривається.
06.05.2025 позивач направив відповідачу претензію за №539/1057 щодо розірвання договору та нарахування штрафу. Згідно з трекінгом відстеження Укрпошти вказаний лист №3300100164153 отримано відповідачем 12.05.2025. Відповіді на претензію відповідач не надав.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).
Позовні вимоги Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Західного регіону мотивовано тим, що Квартирно-експлуатаційним відділом міста Рівне (далі - КЕВ м. Рівне) та фізичною особою-підприємцем Лінкевичем Вячеславом Йосиповичем (далі - ФОП Лінкевич В.Й.) укладено договір № 73 від 10.03.2025 (далі - договір), згідно з яким ФОП Лінкевич В.Й. (постачальник) зобов`язується поставити КЕВ м. Рівне (замовник) Товар зазначений в цьому договорі Код ДК 021:2015:03413000-8 Паливна Деревина (Fuel wood) деревина дров`яна непромислового використання 1а група (Граб) (далі - Товар), за результатами електронної закупівлі, а Замовник прийняти і оплатити такий Товар в порядку та на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1 договору).
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: 10.03.2025 між сторонами укладено договір № 73 на поставку деревини дров`яної на суму 1 434 300,00 грн зі строком поставки до 01.05.2025; за видатковою накладною від 07.04.2025 № 73/1 поставлено 51,6 мі товару вартістю 105 728,40 грн; 06.05.2025 договір розірвано додатковою угодою № 1; станом на 06.05.2025 не поставлено 648,4 мі вартістю 1 328 571,60 грн.
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Верховний Суд у постанові від 27.02.2024 у справі № 927/863/23 зазначив, що оскільки факт укладення договору за загальним правилом пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов, важливим є визначення, які умови належать до числа істотних.
Істотними слід вважати умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору.
Істотною умовою договору у всіх без винятку випадках є умова про предмет договору.
Істотними умовами також є умови, що прямо визначені в якості істотних нормами чинного законодавства, або хоча й не визначені прямо, однак є необхідними для договорів певного виду.
Крім того, істотними умовами є будь-які інші умови, відносно яких має бути досягнута згода на вимогу будь-якої сторони, тобто такі умови, за відсутності яких сторона, яка на них наполягає, не бажає укладати відповідний договір.
Відповідно до пункту 1.3 договору загальна вартість Товару складає 1 434 300,00 грн без ПДВ (один мільйон чотириста тридцять чотири тисячі триста гривень 00 копійок).
Відповідно до п.п 2.1, 2.2 договору встановлено, що постачальник повинен передати Замовнику Товар відповідної якості. Постачальник гарантує, що якість товару повинна відповідати діючим технічним умовам України та Державним стандартам, а також умовам договору.
Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Загальна ціна договору визначена згідно зі Специфікацією та становить 1 434 300,00 грн без ПДВ (один мільйон чотириста тридцять чотири тисячі триста гривень 00 копійок) за 700 м3 деревини дров`яної непромислового використання 1а група (Граб) (пункт 1.2 договору).
Строк поставки Товару - до 01 травня 2025 року (пункт 1.6 договору).
Згідно з п. 4.3.1 постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару у строки, встановлені Договором.
Відповідно до видаткової накладної від 07.04.2025 № 73/1 постачальником поставлено для замовника деревину дров`яну непромислового використання 1а група (Граб) у кількості 51,6 м3 вартістю 105 728 (сто п`ять тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 40 (сорок) копійок.
22.04.2025 замовник направив на адресу постачальника лист щодо необхідності виконання умов договору від 10.03.2025 № 73 (вих. № 539/921 від 22.04.2025), зокрема поставки товару. Згідно з трекінгом відстеження Укрпошти вказаний лист № 3300100164544 отримано відповідачем 26.04.2025.
Апелянтом не надано відповіді на вищезазначений лист КЕВ м. Рівне.
Як вбачається з описової частини оспорюваного рішення, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2025 надсилалася відповідачу на адресу: Україна, 49125, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вул. Березинська, будинок 28, квартира 5, за трек-номером 0610257669214.
Зазначена кореспонденція повернулась на адресу господарського суду 09.06.2025 з відміткою про отримання 06.06.2025.
Правильність адреси місця проживання відповідача підтверджена даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Місцевим господарським судом було взято до уваги і те, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2025 була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень невідкладно.
Статтями 42, 43 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; а також повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Сторони мають цікавитися станом відомих їм судових проваджень.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина третя статті 13 ГПК України).
Згідно частини четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 січня 2023 року у справі № 9901/278/21, ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.
Місцевий господарський суд встановив, що ухвала від 30.05.2025 вважається врученою відвідачу коли зазначена кореспонденція повернулась на адресу господарського суду 09.06.2025 з відміткою про отримання 06.06.2025.
Відповідачу(ам) в ухвалі від 30.05.2025 встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач(і) має(ють) право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 165 ГПК України, власні заяви чи клопотання, подання яких передбачене положеннями ГПК України, (у разі наявності), а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 165 ГПК України одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду копія відзиву та доданих до нього документів, в т.ч. заяв чи клопотань, відповідач(і) зобов`язаний(і) надіслати іншим учасникам справи, докази чого надати суду разом з відзивом (розрахунковий чек, опис вкладення до цінного листа).
Крім цього, відповідачу(ам) роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем(ами) відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).
Отже, строк для подачі відзиву відповідачем тривав до 21.06.2025. 
Станом на час винесення рішення відзив відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, відповідні твердження апеляційної скарги про те, що : « … Усі процесуальні документи у даній справі, зокрема ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2025 про відкриття провадження, були отримані не особисто Лінкевичем В.Й., а його дружиною. На момент надходження кореспонденції Лінкевич В.Й. перебував у стані поганого самопочуття викликаного підвищеним артеріальним тиском та загостренням хронічних проблем зі здоров`ям, що погіршилось через різку зміну погодних умов. З урахуванням його віку (60 років) це унеможливило особисте ознайомлення з отриманою кореспонденцією та своєчасну підготовку відзиву на позовну заяву.
Фактично про зміст позову та судовий розгляд ОСОБА_1 дізнався лише після отримання 02.08.2025 рішення суду першої інстанції від 25.07.2025, що свідчить, що розгляд справи відбувся без участі відповідача з незалежних від нього причин, що призвело до ухвалення рішення без належної оцінки усіх істотних обставин та доказів у справі. Таким чином, було порушено принцип змагальності й рівності сторін: позивач подав всі свої докази та доводи, тоді як відповідач був позбавлений можливості надати заперечення і контрдокази. Це призвело до однобічного розгляду справи. В апеляційному порядку відповідач виправляє цю ситуацію, подаючи всі наявні докази та пояснення, які не були подані раніше з причин, що від нього не залежали…» відхиляються колегією суддів як такі, що знаходяться в межах обов`язку апелянта нести негативні наслідки, пов`язані з неприйняттям участі в розгляді справи в суді першої інстанції, що, в свою чергу, цілком узгоджується з принципом диспозитивності господарського судочинства.
Твердження апелянта про те, що : « … У квітні 2025 року виконанню договору перешкодили об`єктивні обставини непереборної сили - тривалі сильні дощі у регіонах заготівлі дров. Через надмірні опади понад середньомісячну норму волога погода унеможливила вивезення деревини з лісосіки та її навантаження на транспорт. Про ці обставини відповідач своєчасно повідомив Позивача: листом вих. №25/4 від 25.04.2025 ФОП Лінкевич В.Й. звернувся до начальника КЕВ м. Рівне з проханням продовжити строк поставки до 30.05.2025, посилаючись на несприятливі погодні умови. У цьому ж листі відповідач повідомив, що звернувся до Українського гідрометеорологічного центру про підтвердження погодної інформації та отримає довідку про рівень опадів до 30.04.2025, яку гарантував надати Замовнику для офіційного підтвердження причин затримки …» колегія суддів відхиляє з огляду на наступне:
Відповідно до:
п.6.4.Договору, Сторони можуть бути звільнені від відповідальності за часткове чи неповне виконаний Обов`язків цього, договору, якщо доведуть, що воно було викликане перешкодою поза їх контролем, якій навіть уважна сторона не могла запобігти, і виникло, після укладання цього договору.
п.6.3.Договору, Термін виконання обов`язків, за цим договором- відкладається при виникненні обставин, зазначених у пунктах 6.1.- 6.3., на час якого, останні будуть діяти.
п.6.6.Договору, Сторона, яка підпадає під дію форс- мажорних обставин виявилась внаслідок цього нездатною: виконувати -обов`язки за цим договором повинна, термінова, не пізніше 10 днів з моменту настання у письмовій формі повідомити іншу сторону. Неєвсючасна, більш ніж 10 днів, повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє відповідну сторону права посилатися на них для виправдання.
п.6.7. Договору, Належним доказом обставин,зазначених у пунктах 6.1.-6.3. та їх-строку дії служать досвідки, які видаються вдіподіною тороговою платаою чи вповноважними органами місцевої державної адміністрації.
Колегія суддів констатує, що апелянтом не надано належних і допустимих в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження існування форс-мажорних обставин та інформування про них іншої сторони у термін, визначений п.6.6 Договору.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що : « … Попри наведені обставини, Замовник не надав згоди на відтермінування виконання договору у зв`язку з форс-мажором. Навпаки, 06.05.2025 позивач (в особі КЕВ м. Рівне) скористався положеннями договору щодо одностороннього розірвання: на підставі п.4.2.4 договору він розірвав договір в односторонньому порядку через порушення строків поставки. Про розірвання договору та нарахування штрафу позивач повідомив відповідача претензією №539/1057 від 06.05.2025, яку відповідач отримав 12.05.2025. Станом на 06.05.2025 непоставленими залишалися 648,4 м? дров на суму 1?328?571,60 грн …
Прокурором взагалі не був наданий до позовної заяви лист № 25/4 від 25.04.2025 від Відповідача про подовження терміну договору з об`єктивних причин та Додаткова угода до нього.
Суд першої інстанції не приділив уваги обставинам, які унеможливили вчасну поставку дров, та не дослідив питання наявності форс-мажорних обставин. Як зазначалось, у квітні 2025 року у місцях заготівлі деревини склалися надзвичайні погодні умови: випало опадів більше за норму, через що транспортування деревини стало фізично неможливим. Постачальник оперативно повідомив Замовника про ці форс-мажорні обставини (лист від 25.04.2025 №25/4) та ініціював продовження строку поставки до 30.05.2025, одночасно звернувшись до Гідрометцентру по офіційну довідку для їх підтвердження. Тобто відповідач діяв добросовісно, вжив усіх залежних від нього заходів для своєчасного виконання договору після припинення дії перешкод та належного документування причин затримки. Відповідно до ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо доведе, що це сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У даному випадку прострочення поставки було обумовлено саме об`єктивними обставинами непереборної сили (аномальними погодними умовами). Внаслідок цього відповідач мав би бути звільнений від відповідальності або, як мінімум, до нього не мали б застосовуватися штрафні санкції у повному обсязі. Суд же не дослідив питання наявності форс-мажору та не врахував лист ФОП Лінкевича від 25.04.2025, який умисно не був наданий Позивачем у суді першої інстанції.
Неврахування судом першої інстанції документально підтверджених причин невиконання зобов`язання призвело до ухвалення рішення, що не відповідає принципам справедливості та порушує норми матеріального права…» 
06.05.2025 замовник направив постачальникові претензію за № 539/1057 щодо розірвання договору та нарахування штрафу. Згідно з трекінгом відстеження Укрпошти вказаний лист № 3300100164153 отримано відповідачем 12.05.2025. Дану претензію постачальником проігноровано.
Станом на 06.05.2025 постачальником не поставлено решту товару.
Відповідно до п. 5.3.1 договору за порушення умов Договору щодо якості та кількості товару Постачальник сплачує Замовнику штраф у розмірі 20 відсотків вартості недоброякісного та непоставленого товару.
За вищевказаних обставин наявний факт невиконання постачальником зобов`язань за договором, що в подальшому потягнуло за собою збитки державі в особі КЕВ м. Рівне у вигляді суми штрафу за несвоєчасне поставлення товару та пені на суму 272 357,17 гривень.
На виконання п. 4.2.4 договір від 10.03.2025 № 73 було розірвано замовником в односторонньому порядку (Додаткова угода № 1 від 06.05.2025).
Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Частиною 1 статті 549 ЦК України, визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно зі статтями 509, 526 Цивільного кодексу України, статтями 173, 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Частиною 1 статті 549 ЦК України, визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Також слід зазначити, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.
У межах одного виду відповідальності може бути використаний різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18, від 27.09.2019 № 923/760/16).
Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 вказано, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 визначено, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Крім того, у постанові від 17.10.2019 у справі № 912/3237/18 Верховний Суд зазначив, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання.
Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що: «..Системне тлумачення цих норм договору показує, що сторони чітко розмежували санкції за різні види порушень. Прострочення поставки (невчасне виконання) належить до сфери п.5.3.2, тоді як недопоставка або неякісна поставка - до п.5.3.1. Як зазначає Верховний Суд, зміст договору становлять узгоджені сторонами умови, і вони є обов`язковими до виконання сторонами. Суд повинен застосовувати санкції відповідно до тієї умови договору, яка регулює конкретний вид порушення.
У нашій ситуації первинне порушення - прострочення строку поставки понад встановлений строк (після 01.05.2025). Договір прямо передбачає, як нараховується відповідальність за таке порушення: 0,1% пені за кожен день запізнення, а якщо запізнення перевищить 30 днів - ще 7% штрафу. Це означає, що сторони погодили деяку терпимість до затримки до 30 днів, обмежуючись пенею, і лише у випадку дійсно тривалого прострочення (понад місяць) - додатковий штраф 7%. Таким чином, 7% штраф за п.5.3.2 мав би застосовуватися, тільки якщо прострочення перевищило 30 днів, тобто після 31-го дня невиконання строку. До настання цього порогу додатковий штраф не нараховується - стягується лише пеня.
Натомість штраф 20% за п.5.3.1 не пов`язаний зі строками, а прив`язаний до факту непоставки або браку товару. Він розраховується від вартості непоставленого або неякісного товару і покликаний компенсувати замовнику втрати від недоотримання товару належної якості/кількості. Важливо, що п.5.3.1 не згадує про строки - тобто не залежить від того, коли зобов`язання не виконано, головне, що його не виконано взагалі або виконано неякісно.
Висновок: Пункти 5.3.1 і 5.3.2 договору призначені для різних ситуацій. Якщо товар взагалі не поставлено (або поставлено менше/гіршої якості, ніж погоджено) - застосовується 20% штраф. Якщо ж товар затримано з поставкою - настає пеня за дні прострочки, а якщо затримка понад 30 днів - ще й 7% штраф. Це відповідає загальному правилу, що кожна умова договору повинна застосовуватися лише в межах передбаченого нею випадку і не може підміняти іншу умову. Застосування 20% штрафу замість 7% у разі прострочення фактично ігнорує спеціальну норму п.5.3.2 про 7% штраф за тривалу затримку, роблячи її безпредметною. Суди у вирішенні спорів керуються принципом, що кожна умова договору має інтерпретуватися у контексті договору в цілому і з урахуванням розподілу ризиків, погодженого сторонами (ст. 628 ЦК). Відтак, спеціальна санкція за прострочку (пеня + 7%) має пріоритет у випадку прострочки, а 20% штраф не повинен застосовуватися до прострочення поставки як такого
Господарський суд першої інстанції у даній справі, на жаль, некоректно кваліфікував характер порушення та застосував не ту норму договору. З матеріалів рішення відомо, що суд наклав на відповідача 20% штраф (п.5.3.1) у сумі 265 714,32 грн як санкцію за непоставку 648,4 м? товару. При цьому також було частково стягнуто пеню за декілька днів прострочки (0,1% за 4 дні прострочки склала 5 314,29 грн). Натомість додатковий штраф 7% за прострочку понад 30 днів не стягувався взагалі, оскільки постачання було припинене раніше (договір розірвано 06.05.2025, не чекаючи спливу 30 днів).
Фактично, суд погодився з позивачем у тому, що після розірвання договору 06.05.2025 решта товару (648,4 м?) вважається непоставленою, і тому на цю вартість нараховано 20% штраф. Однак, з точки зору договірних умов, це є невірним. На момент розірвання договору порушення полягало саме у простроченні строку поставки (5 днів після дедлайну)…
… Позивач 06.05.2025, посилаючись на п. 4.2.4 договору, оформив розірвання договору додатковою угодою №1 в односторонньому порядку. Суд установив, що угода застосована саме на підставі п. 4.2.4 (і п. 5.5 щодо одностороннього розірвання) та що про таке розірвання Постачальника мали повідомити у 5-денний строк. Відповідач погодився з даною Додатковою угодою.
Наслідки розірвання, зафіксовані самою угодою. З дати 06.05.2025 «зобов`язання сторін, що виникли за договором, припиняються, і сторони не вважають себе пов`язаними будь?якими правами та обов`язками, що виникли за договором, крім умов розділу 5 (відповідальність)» - тобто зберігається лише можливість притягнути до відповідальності за вже вчинені порушення до цієї дати.
Тобто взагалі відбулась зміна в специфікації: нульовий залишок. Зміст самої додаткової угоди (специфікація) зводить договірний обсяг і ціну до фактично поставленого 51,6 м? на 105?728,40 грн (саме така поставка відбулась 07.04.2025). Після такого коригування залишок постачання дорівнює нулю — відсутній предмет подальшого виконання. (Підтвердження поставки 51,6 м? на 105? 728,40 грн — у матеріалах справи), відповідно:
- до п.5.3.1 договору дозволяє 20% за порушення умов щодо якості/кількості і рахується від вартості непоставленого (або неякісного) товару. Після зміни специфікації «вартість непоставленого товару» становить 0, отже арифметична база для 20% відсутня.
- Первинне порушення у нашій справі — прострочення строку (з 02.05 по 05.05.2025). Для цього випадку сторони спеціально погодили іншу відповідальність: пеню 0,1% за день і додатковий штраф 7% лише якщо прострочка перевищить 30 днів. 30?денний поріг не настав, тому застосування 7% також не виникло.
- Фраза у додатковій угоді про збереження розд.5 «незмінним» означає лише, що сторони не відмовилися від санкцій за вже наявні порушення, але не створили нової підстави «штрафувати за майбутню непоставку», якої після 06.05.2025 вже не могло бути, бо зобов`язання припинені. Отже, максимум — це пеня за 4 дні затримки, яку суд і визначив (5?314,29 грн).
Крім того, дуже важливим і є той факт, що згідно з п.4.2.4 Договору вимагає повідомити Постачальника про розірвання у 5’денний строк; лист від 06.05.2025 Постачальник отримав 12.05.2025, тобто фактичне припинення договору відбулося до отримання повідомлення. Це означає, що «недопоставка після 06.05» спричинена саме діями Замовника (припинення зобов`язання), а не відмовою Постачальника, і не може бути кваліфікована як порушення п. 5.3.1….» 
Пунктом 5.3.2 договору визначено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково сплачується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.
Оскільки апелянтом не наводиться контрозрахунок штрафних санцій, які можливо було б стягнути в контексті спірних правовідносин, колегія суддів, керуючись положеннями частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, погоджується з висновком суду першої інстанції, який здійснивши власний перерахунок пені за загальний період з 02.05.2025 по 05.05.2025 , встановив, що розмір пені за ним складає 5.314,29 грн., відмовивши в частині вимог про стягнення 1.328,57 грн пені та задовольнив позовні вимоги щодо стягнення суми штрафу, нарахованого у відповідності до вимог п. 5.3.1 договору за порушення умов договору щодо якості та кількості товару постачальник у розмірі 20 відсотків вартості недоброякісного та непоставленого товару, який, відповідно складає 265.714,32 грн.
Твердження апеляційної скарги в частині того, що : « … 1. Після 06.05.2025 предмет постачання відсутній.
Підписана замовником і оприлюднена в системі «Prozorro» додаткова угода № 1 від 06.05.2025 прямо встановлює, що обсяг постачання та вартість договору зменшені до нуля. З цього моменту у сторін взагалі відсутній предмет зобов`язання, а отже, не може бути ані факту «непоставки», ані бази для нарахування штрафів за неіснуючий товар. Це відповідає приписам ст. 653 ЦК України та ст. 188 ГК України, згідно з якими зміна чи розірвання договору припиняє зобов`язання сторін, якщо інше прямо не передбачено угодою. У даному випадку угода не містить жодного застереження про збереження права на штраф після обнулення предмета постачання.
2. Розділ 5 договору міг застосовуватись лише до короткої прострочки з 02.05 по 05.05.2025.
Порушення, яке мало місце до підписання додаткової угоди, полягало виключно у простроченні виконання (неналежному виконанні) на чотири календарні дні після встановленого строку 01.05.2025. Договір (п. 5.3.2) передбачав за таку прострочку пеню 0,1 % за кожен день затримки, а у разі перевищення 30 днів — додатковий штраф 7 %. Оскільки прострочка не перевищила навіть порогових 30 днів, підстав для стягнення жодного штрафу, окрім пені, не виникло.
3. База для 20 % штрафу за «непоставлений товар» дорівнює нулю.
Пункт 5.3.1 договору передбачає 20 % штрафу від вартості непоставленої або неякісної продукції. Після підписання додаткової угоди залишок обсягу товару був зменшений до нуля, а отже, вартість «непоставленої» продукції в розумінні цього пункту також дорівнює нулю. За відсутності бази розрахунку штрафу будь-які нарахування на суму 265 714,32 грн є необґрунтованими та суперечать самому змісту п. 5.3.1.
4. Застосування 20 % штрафу замість спеціального механізму п. 5.3.2 суперечить буквальному змісту договору та принципу співмірності відповідальності.
5. Суд неправильно визначив характер порушення - п`ятиденна затримка поставки товару була кваліфікована як остаточна недопоставка, хоча на той момент це було прострочення виконання (неналежне виконання). Це призвело до помилкового застосування пункту 5.3.1 договору. Апеляційний суд повинен виходити з того, що порушення полягало в пропуску строку, а не в відмові від поставки частини товару.
Сторони чітко розмежували у договорі два різні механізми: 20 % штраф — за непоставку або неякісну поставку, і пеню + 7 % штраф — за прострочку постачання. Суд першої інстанції неправильно кваліфікував порушення як «непоставку», тоді як фактично відбулася короткострокова прострочка, що підпадала під дію п. 5.3.2. При цьому застосований 20 % штраф є майже вчетверо більшим за навіть потенційний 7 % штраф за тривалу прострочку, що є очевидно неспівмірним наслідкам порушення. Це суперечить ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, які дозволяють зменшення неустойки у разі явної невідповідності її розміру наслідкам порушення.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 265 714,32 грн штрафу за п. 5.3.1 договору є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню, а розмір відповідальності має бути обмежений виключно сумою пені, нарахованої за фактичні дні прострочки з 02.05 по 05.05.2025.
Вважаю, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, неправильно кваліфікував характер порушення та помилково застосував пункт 5.3.1 договору замість пункту 5.3.2, що регулює відповідальність за прострочку. Після підписання додаткової угоди № 1 від 06.05.2025 предмет постачання був обнулений, а отже, відсутня і база для нарахування штрафу за «непоставлений товар». Єдиною правомірною формою відповідальності у даній ситуації є пеня за фактичні дні прострочки з 02.05 по 05.05.2025. Таким чином, рішення в частині стягнення 265 714,32 грн штрафу слід скасувати, залишивши до стягнення лише суму пені, визначену за умовами пункту 5.3.2 договору….» відхиляються колегією суддів як такі, що грунтуються на помилковому тлумаченні скаржником змісту спірних правовідносин і не відповідають фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги в частині того, що : « …Відповідач не відмовлявся поставити товар взагалі, більше того, строк дії договору формально тривав до 01.06.2025 (п.9.1 договору), що свідчить про можливість виконання зобов`язань у травні 2025 року. Однак, Позивач, скориставшись правом розірвати договір достроково у разі порушення строків (пп.4.2.4, 5.5 договору), фактично припинив зобов`язання через невелику прострочку, не давши йому перетворитися на прострочку “понад 30 днів”. В результаті замовник одразу інкримінував постачальнику непоставку товару, хоча без розірвання договору станом на 06.05.2025 це була тимчасова непоставка (прострочка).
Суди при вирішенні подібних питань мають виходити з реального характеру порушення. Якщо на дату розгляду справи зобов`язання вже припинено і частина товару не поставлена взагалі - формально має місце непоставка. Проте причиною непоставки стало дострокове припинення договору саме через прострочку, тобто прострочення стало визначальним фактором порушення. В таких ситуаціях важливо з`ясувати, чи правильно кредитор реалізував свої права: чи була прострочка настільки суттєвою, щоб відмовитися від прийняття товару надалі. За загальним правилом (ч.2 ст. 612 ЦК), якщо кредитор бажає скористатися правом відмови від виконання через прострочку, він повинен довести втрату інтересу в виконанні. У публічних закупівлях строк часто є суттєвим, але навіть тоді сторони самі встановили поріг 30 днів для штрафу 7%.
Помилка суду полягала в тому, що він ототожнив прострочення 5 днів із остаточною непоставкою товару і автоматично застосував максимальну санкцію 20%, не врахувавши наявність спеціальної норми договору для випадку прострочення. По суті, суд обрав більш сувору санкцію, призначену для іншого порушення. Це порушує принцип відповідності санкції характеру порушення та суперечить самому договору. Як підкреслив Верховний Суд, умови договору, визначені на розсуд сторін, є обов`язковими до виконання, а невиконання або неналежне виконання зобов`язань тягне саме ті наслідки, які встановлені договором чи законом.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що умови договору про неустойку треба застосовувати відповідно до їхнього змісту та призначення. Зокрема, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду підкреслював, що в межах одного виду відповідальності (цивільно-правової) може використовуватися різний набір санкцій, передбачених договором, - наприклад, одночасно пеня і штраф . Це не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки пеня і штраф - це форми єдиної договірної неустойки (ст.549 ЦК), а не два окремих види відповідальності . Таким чином, допускається одночасне стягнення пені та штрафу, але кожна з цих санкцій повинна відповідати своєму виду порушення.
В нашій ситуації прострочення було лише 5 днів, тому умов для застосування 7% штрафу ще не настало взагалі - відповідно, застосування ще більшого, 20%-го штрафу тим більше неґрунтовне. Суди виходять з того, що не можна застосувати штраф за невиконання зобов`язання раніше, ніж настав момент, коли це невиконання стало остаточним (у нас - до спливу 30 днів з дедлайну та до кінця дії договору)…» відхиляються колегією суддів як такі, що носять декларативний характер і не містять в собі тверджень про те, у чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оспорюваного рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); викладення нових обставин, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції;
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. у справі №904/2708/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Лінкевича В`ячеслава Йосиповича на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4 879 грн 50 коп покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. у справі №904/2708/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. у справі №904/2708/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору у сумі 4 879 грн 50 коп покласти на Фізичну особу-підприємця Лінкевича В`ячеслава Йосиповича 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, визначених п. 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Т.А. Верхогляд