ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 704/1014/25		
Провадження № 22-ц/821/597/26		
категорія 304090000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.
за участю секретаря: Руденко А.О.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
представник відповідача: Назаренко Сергій Миколайович, 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Москаленко І.В. в приміщенні Тальнівського районного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

29 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 у справі №704/447/20 було відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» в задоволені позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 30.08.2013 у розмірі 11 717, 24 грн та встановлено, що він здійснив погашення заборгованості на загальну суму 11 378,55 грн, що перевищує тіло кредиту, а тому заборгованість відсутня. 
Після прийняття рішення апеляційним судом, вказує позивач, він неодноразово звертався на гарячу лінію банку та надсилав лист про повернення йому переплачених коштів в сумі 11 378,55 грн, проте, дані кошти йому не були повернуті. 
Вважає, що оскільки банк надає кредити своїм клієнтам з процентною ставкою 3,5 % відсотків на місяць або 42% річних, то, відповідно, він також має право отримати переплачені кошти з відсотковою ставкою 42% річних за період з 2020 року по 2025 рік в розмірі 93 286,06 грн. 
Крім того, просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду в сумі 93 286,06 грн.
На підставі наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «ПриватБанк» на свою користь кошти, отримані незаконним шляхом та прибуток від них в сумі 93 286,06 грн., а також моральну шкоду у розмірі 93 286,06 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2025 року позов - задоволено частково.
Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 7 263,55 грн переплати за кредитним договором б/н від 30.08.2013 та 2 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позову відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави – 92,54 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що оскільки постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 року №704/447/20 встановлено, що ОСОБА_1 зроблена переплата грошових коштів за кредитним договором б/н від 30.08.2013, а саме: 11 378,55 грн (сума здійснених позивачем погашень заборгованості) – 4 115,00 грн (сума використаних кредитних коштів) = 7 263,55 грн ( сума переплати), суд дійшов висновку, що до стягнення на користь позивача підлягає сума переплати в вищевказаному розмірі. 
Відмовляючи в задоволенні вимоги позивача про стягнення переплачених коштів з відсотковою ставкою 42% річних за період з 2020 року по 2025 рік в розмірі 93 286,06 грн, суд першої інстанції виходив із того, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки не ґрунтується на вимогах закону.
Задовольняючи частково вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди неправомірними діями банку, які полягали в неповерненні переплачених ним коштів, що призвело до емоційного стресу та негативних переживань, а також необхідності звернення до суду із даним позовом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

19 січня 2026 року ОСОБА_1 подав через засоби поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю, вважаючи рішення суду необгрунтованим, постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належного з`ясування всіх обставин справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що банком не було проведено службове розслідування і не надано до суду виписку по його картковому рахунку.
Вважає, що сума списаних коштів перевищує суму, встановлену судом, та вважає, що він має право вимагати від банку упущену вигоду від незаконного користування банком його коштами.
Вказує, що у позові чітко зазначив розрахунки щодо недоотриманих коштів так і прибутків за 2020-2025 роки.
Вважає, що неправомірні дії банку завдали моральної шкоди, які він оцінив у розмірі 93 286,06 грн.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 09 лютого 2026 року, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Назаренко С.М., просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити повністю, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах закону та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 15.03.2024 №704/447/20 частково задоволено позовні вимоги КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 30.08.2013 у розмірі 11 717, 24 грн ( 3 307,83 грн заборгованість за тілом кредиту, 8 409, 41 грн заборгованість за відсотками) та стягнуто з ОСОБА_1 3 307,83 грн заборгованості за тілом кредиту (а.с.3-7).
Постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 №704/447/20 було відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 30.08.2013 у розмірі 11 717, 24 грн. ( 3 307,83 грн заборгованість за тілом кредиту, 8 409, 41 грн заборгованість за відсотками). 
В даній постанові встановлено, що відповідно до здійснених судом розрахунків з врахуванням відсутності згоди сторін з приводу визначення розміру відсотків та комісій ОСОБА_1 було використано кредитних коштів за період з 30.08.2013 по 29.02.2020 року на загальну суму 4 115,00 гр., та здійснено погашень заборгованості на загальну суму 11 378,55 грн, що перевищує тіло кредиту, а отже заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 30.08.2013 відсутня (а.с.8-13). 
Постанова апеляційного суду набрала законної сили з дня її прийняття.
Станом на дату звернення до суду та дату розгляду справи сума переплати грошових коштів за кредитним договором б/н від 30.08.2013 ОСОБА_1 не повернута.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 11 378,55 , які були переплачені за кредитним договором від 30.08.2013. 
Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Як визначено у статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи вимоги в частині стягнення переплачених коштів, суд першої інстанції виходив із того, що постановою Черкаського апеляційного суду від 21.05.2024 року №704/447/20 встановлено, що ОСОБА_1 зроблена переплата грошових коштів за кредитним договором б/н від 30.08.2013 , а саме: 11 378,55 грн (сума здійснених позивачем погашень заборгованості) – 4 115,00 грн (сума використаних кредитних коштів) = 7 263,55 грн ( сума переплати) і дійшов правильного висновку, що стягненню з банка на користь ОСОБА_1 підлягає переплата за кредитним договором від 30.08.2013 у розмірі 7 263, 55 грн.
Колегія суддів погоджується із посиланням суду, що постанова апеляційного суду набрала законної сили (згідно зі ст. 384 ЦПК), тому встановлені нею обставини мають преюдиційне значення. 
Є необгрунтованими доводи апеляційної скарги, що сума списаних коштів перевищує суму, встановлену судом, та щодо наявності в апелянта права вимоги від банку упущеної вигоди від незаконного користування його коштами, оскільки предметом даного спору є саме стягнення коштів, які безпідставно списані банком за кредитним договором від 30.08.2013, а не вимоги про стягнення упущеної вигоди.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд першої інстанції, встановивши наявність неправомірних дій відповідача щодо позивача, які полягали у неповерненні переплачених грошових коштів, що призвело до душевних страждань, емоційного стресу та негативних переживань, а також врахувавши той факт, що позивач змушений був звертатись до суду із позовом про стягнення коштів, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.
Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».
Є необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що неправомірні дії банку завдали йому моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 93 286,06 грн, оскільки, на переконання суду, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є достатнім.
Інші доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, однак на правильність висновків суду першої інстанції щодо вирішення справи по суті не впливають.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані позивачем докази та дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 17 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча        О.В. Карпенко

Судді         Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова