ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2026 р. Справа№ 910/9744/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Майданевича А.Г. 
Коротун О.М. 

при секретарі судового засідання : Шевченко
за участю представників сторін: 
від позивача: Кириллов М.С.;
від відповідача 1: Приміч Д.В. (поза межами приміщення суду);
від відповідача 2: Коваль М.О.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року (дата підписання 11.11.52025 року)
у справі №910/9744/25 (суддя Турчин С. О.)
за позовом Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЙС ЛОГІСТИК" 
2. ОСОБА_1 
про солідарне стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство "БАНК АЛЬЯНС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЙС ЛОГІСТИК" (далі - відповідач 1) та ОСОБА_1 (далі - відповідач 2) про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 513 329,04 грн, з яких: 249 999,98 грн - сума простроченої заборгованості по кредиту, 263 329,06 грн - сума простроченої заборгованості за процентами.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачами умов договору про надання кредиту, укладеного шляхом заяви-договору про приєднання до правил обслуговування корпоративних клієнтів № ID2219897 від 18.08.2021 року, та договору поруки №№ ID2219897/П1 від 18.08.2021 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЙС ЛОГІСТИК" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" прострочену заборгованість за кредитом у сумі 249 999,98 грн, прострочену заборгованість за процентами у сумі 31 500,37 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЙС ЛОГІСТИК" на користь Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" витрати зі сплати судового збору у сумі 1 689,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" витрати зі сплати судового збору у сумі 1 689,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року скасувати в частині покладення солідарного обов`язку сплати заборгованості за кредитним договором на ОСОБА_1 . У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" в частині покладення солідарного обов`язку сплати заборгованості за кредитним договором на ОСОБА_1 відмовити та виключити з абзацу другого резолютивної частини рішення слова "солідарно" та словосполучення "та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )". Також просить виключити абзац четвертий резолютивної частини рішення суду. В решті рішення залишити без змін.
Крім того, скаржником було додано до апеляційної скарги копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян серія І-БК №623879 від 11.11.2021 року складений Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, з якого вбачається, що заявниця 11.11.2021 року уклала шлюб, у зв`язку з чим її прізвище було змінено з " ОСОБА_1 " на " ОСОБА_1 ".
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, за твердженням скаржника, пунктом 13 договору поруки (строк дії договору поруки) встановлено, що договір вступає в дію з дати його укладання, за умови його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. Тобто, строк (термін) дії договору поруки є не встановлений.
Разом з тим, п.15 договору поруки (умови припинення поруки) встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 3х (трьох) років з дня настання терміну виконання основного зобов`язання, передбаченого кредитним договором, але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Тобто, за твердженням скаржника, окрім встановленого п. 15 договору поруки (для поруки), трирічного строку, після закінчення якого порука припиняється, п. 15 договору поруки передбачає припинення поруки в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
За таких обставин, зі змісту договору поруки вбачається наявність у ньому несправедливих умов для поручителя.
При цьому, скаржник наголосив, що 18.08.2025 року, є датою припинення поруки ОСОБА_1 перед Банком, за виконання відповідачем 1 зобов`язань за заявою-договором № ID2219897 від 18.08.2021 року про приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів в АТ «БАНК АЛЬЯНС» (продукт «Кредит Зручний»), включаючи всі зміни та доповнення до нього (в т.ч., але не виключно й ті, що збільшують розмір основного зобов`язання), які будуть укладені в майбутньому між Банком та Позичальником.
Отже, за твердженням скаржника, починаючи з 18.08.2025 року, порука за укладеним позивачем та відповідачем 2 договором поруки №ID2219897/П1 від 18.08.2021 року, є припиненою з підстав передбачених п. 15 договору поруки. 
Крім того, скаржник вказав, що Банк, зловживаючи умовами договору поруки, зокрема, п. 7, «спромігся» направити поручителю (скаржнику) вимогу тільки 26.07.2025 року та звернутися до суду з позовом - 05.08.2025 року, тобто, за спливом 3 (трьох) років, 4 (чотирьох) місяців та 18 днів, з дня порушення відповідачем 1 порядку повернення відповідного кредиту. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Коротун О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року у справі №910/9744/25 залишено без руху на підставі п. 2 ч. 3 ст. 258 Господарського процесуального кодексу України.
Апелянтом усунено недоліки та подано до суду докази оплати судового збору у розмірі 2533,50 грн.
Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року у справі №910/9744/25.
06.01.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя, оскільки факт порушення основного зобов`язання підтверджений матеріалами справи, а договір поруки є чинним і не припиненим.
При цьому, представник позивача наголосив, що скаржник помилково стверджує, що поєднання у договорі поруки формулювання «діє до повного виконання» та окремого строку припинення поруки є взаємовиключним. Строк виконання основного зобов`язання настав 17.08.2022 року, отже дата закінчення договору поруки 16.08.2025 року. В свою чергу Банк звернувся з позовною заявою до суду 06.08.2025 року. 
Відтак за твердженням представника позивача позивач звернувся до суду до закінчення терміну дії договору поруки, що спростовує позицію скаржника щодо відсутності у позивача права на солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
У зв`язку із перебуванням суддів Суліма В.В. та Коротун О.М. у відрядженні, судове засідання у призначений час не відбулося. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2024 року призначено до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року у справі №910/9744/25 на 18.02.2026 року.
Представник скаржника в судовому засіданні 18.02.2026 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводів апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати в частині солідарного стягнення та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в солідарному стягненні заборгованості з ОСОБА_1 . В решті рішення залишити без змін.
Представник відповідача 1 в судовому засіданні 18.02.2026 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні 18.02.2026 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, 18.08.2021 року між Акціонерним товариством "БАНК АЛЬЯНС" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПЕЙС ЛОГІСТИК" (позичальник) був укладений договір про надання кредиту шляхом приєднання до Правил обслуговування корпоративних клієнтів (далі - публічний договір) заява договір №ID2219897 про приєднання до правил обслуговування корпоративних клієнтів (надалі - кредитний договір №ID2219897), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати відповідно до цільового призначення та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом. 
Відповідно до п. 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування грошових коштів у сумі кредиту на поточний рахунок позичальника, відкритий у АТ "БАНК АЛЬЯНС", з цільовим призначенням: на поповнення обігових коштів, придбання основних засобів, рефінансування кредиту іншого банку. 
За умовами кредитного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі 500 000,00 грн; строк кредиту - 12 місяців; розмір процентної ставки за користування кредитом - 34,0% річних; кінцевий термін повернення кредиту до 17.08.2022 року та на інших умовах, визначених таким кредитним договором (п.2.4. кредитного договору, додаток 1 до договору "Графік погашення кредиту").
Згідно пп.2.5.1. п.2.5. кредитного договору погашення основної суми кредиту, сплата процентів - щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем укладення договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів, які передують календарному числу місяця, в який було укладено договір, виключно з цим числом. 
Відповідно до п.3.2 публічного договору, положення цього договору застосовуються до відносин між банком та клієнтом щодо надання клієнту послуг за відповідною заявою про приєднання і є невід`ємною частиною договору і не застосовуються окремо від умов договору. Банк надає клієнту в рамках договору на підставі прийнятої від клієнта заяви про приєднання, зокрема, кредит "Кредит Зручний" у формі кредит. 
Цей договір є договором приєднання у визначенні ст. 634, ст. 642 Цивільного кодексу України, умови цього договору визначаються банком та доводяться до загалу шляхом розміщення його на офіційному сайті банку https://bankalliance.ua/rules та укладається лише шляхом приєднання до договору в цілому ( п.4.2 та пп.4.2.1 п.4.2 кредитного договору). 
У п.10.2.7., п.10.2.8. публічного договору передбачено, що проценти нараховуються з моменту видачі кредиту до дати фактичного повернення кредиту. У разі прострочення повернення заборгованості за кредитом, проценти нараховуються також на суму простроченої заборгованості за кредитом за весь період прострочення до моменту її повного погашення.
Відповідно п.10.2.16.1.1 публічного договору передбачений обов`язок позичальника використати кредит на зазначені у кредитному договорі цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту, сплату нарахованих процентів, комісій та всієї заборгованості за кредитним договором на умовах, передбачених кредитним договором, в тому числі, достроково здійснити повернення кредиту, сплатити проценти та інші платежі та заборгованість за цим договором у випадках, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України.
У разі ненадходження платежів від позичальника у встановлені цим договором строки суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня перераховуються на рахунки для обліку простроченої заборгованості (п.10.2.5. публічного договору). 
Умовами пункту 2.8. кредитного договору передбачено, що кредит надається на умовах забезпечення порукою ОСОБА_1 .
Кредитний договір підписаний зі сторони АТ "БАНК АЛЬЯНС" та ТОВ "СПЕЙС ЛОГІСТИК" удосконаленими електронними підписами уповноваженими представниками.
З метою забезпечення виконання відповідачем 1 грошових зобов`язань за договором банківського обслуговування корпоративних клієнтів, між АТ "БАНК АЛЬЯНС" та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки №ID2219897/П1 (далі - договір поруки), відповідно до умов якого поручитель поручилася перед банком за виконання відповідачем 1 зобов`язань за заявою №ID2219897 від 18.08.2021 року про приєднання до договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів АТ "БАНК АЛЬЯНС", включаючи всі зміни та доповнення до нього.
Відповідно до пп.2.1., 2.2. п.2. договору поруки порукою забезпечуються зобов`язання позичальника, що випливають з кредитного договору: повернути отримані кредитні кошти в розмірі 500000,00 грн в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, у строки (погашення кредиту здійснюється не пізніше 17.08.2022 (включно), в т.ч. з урахуванням випадків дострокового погашення), передбачені кредитним договором; щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 34% річних, інші проценти, як це передбачено кредитним договором.
Згідно п. 5 договору поруки поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів та витрат, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків. Наступним сторони домовилися, що у разі збільшення або зменшення обсягу зобов`язань позичальника за кредитним договором (в тому числі зміни розміру суми кредиту, строків виконання зобов`язань за кредитним договором, тощо), обсяг поруки згідно умов цього договору без додаткового повідомлення поручителя та укладання додаткового договору до цього договору збільшується або зменшується відповідно до обсягу забезпеченого порукою основного зобов`язання таким чином, щоб поручитель відповідав перед банком за виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі.
Пунктом 15 договору поруки встановлено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 3х (трьох) років з дня настання терміну виконання основного зобов`язання, передбаченого кредитним договором, але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Договір поруки підписаний зі сторони АТ "БАНК АЛЬЯНС" та ОСОБА_1 удосконаленими електронними підписами ОСОБА_1 та уповноваженим представником банку за довіреністю від 29.04.2021 року.
Позивач виконав зобов`язання по наданню кредитних коштів у сумі 500000,00 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 18.08.2021 року по 05.08.2025 року. 
26.06.2025 року позивач надіслав на адресу відповідачів лист-вимогу за вих. №75.3/3935 від 24.06.2025 року та №75.3/3936 від 24.06.2025 року про усунення порушення, в якій зазначив, що останнім необхідно в строк не пізніше 10.07.2025 року погасити в повному обсязі прострочену заборгованість.
Однак, відповідачі відповіді на вимоги позивача не надали, заборгованість не погасили.
Так, за твердженням позивача, у порушення умов кредитного договору позичальником взяті на себе зобов`язання по кредитному договору не виконано, кредит у визначений кредитним договором термін не погашений, проценти за користування кредитними коштами не сплачені, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). 
Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Згідно із ч. ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
У кредитному договорі сторони погодили, що кінцевий термін повернення кредиту до 17.08.2022 (п. 2.4. кредитного договору, додаток 1 до договору "Графік погашення кредиту").
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач 1 допустив порушення умов договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів, за період з 18.08.2021 року по 05.08.2025 року, заборгованість відповідача за кредитом становить 249999,98 грн, що підтверджується виписками по рахунку позичальника (наявні в матеріалах справи).
Так, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі № 910/10254/18.
Також судом встановлено, що виписки з рахунку відповідача 1 підтверджують факт передачі кредитних коштів позичальнику та заборгованість за кредитним договором. 
Доказів погашення заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять.
Заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЙС ЛОГІСТИК" за кредитним договором у сумі 249999,98 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем 1 не спростована, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення за кредитом у сумі 249999,98 грн. 
Щодо вимоги про стягнення простроченої заборгованості за процентами у сумі 263329,06 грн, нарахованих за загальний період з 18.08.2021 року по 30.04.2025 року судом першої інстанції встановлено наступне.
Як зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. 
Водночас за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. 
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої ст. 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16.
Відповідно до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України (постанови від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16 (пункт 91)).
Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №910/4518/16 зазначила, що надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушує баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.
У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (ст. 1048 Цивільного кодексу України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 Цивільного кодексу України) у розмірі, визначеному законом або договором.
Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16.
За умовами кредитного договору строк кредиту - 12 місяців, кінцевий термін повернення кредиту до 17.08.2022 року. 
Відповідно до п.10.2.5. публічного договору у разі ненадходження платежів від позичальника у встановлені цим договором строки суми непогашених у строк платежів визнаються простроченими та наступного банківського дня перераховуються на рахунки для обліку простроченої заборгованості.
Отже, після невиконання позичальником зобов`язання щодо повернення кредиту, така сума кредиту вважається простроченою і на цю прострочену заборгованість можуть бути нараховані проценти відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України у розмірі, встановленому договором, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість нарахування процентів на підставі ст.1048 Цивільного кодексу України після закінчення строку кредитування, тобто після 17.08.2022 року. 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц).
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який доповнений Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану" від 15.03.2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17.03.2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 року у справі № 706/68/23 виклав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України.
У постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі №758/5318/23 зазначено, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням позичальником грошових зобов`язань, що випливають із кредитного договору, необхідно застосовувати вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Наведений висновок також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.07.2025 року по справі № 906/356/24.
З огляду на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, враховуючи, що позивач не заявляв грошові вимоги, які б були обґрунтовані ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстави для нарахування процентів згідно із ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Таким чином, обґрунтованими є проценти у сумі 31500,37 грн, нараховані за період 31.08.2021 року по 17.08.2022 року включно.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року у справі №910/9744/25 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.
Щодо визначення судом солідарного обов`язку відповідача зі сплати спірної заборгованості, колегія суддів відзначає наступне.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між АТ "БАНК АЛЬЯНС" та ОСОБА_1 був укладений договір поруки №ID2219897/П1 від 18.08.2021 року.
Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов`язанням, адже виникає на підставі договору. 
Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ч. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно ст.  553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Так, за умовами договору поруки поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів та витрат, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи умови договору поруки, наведені вище приписи законодавства та встановлені у справі обставини, у поручителя (відповідача 2) виник солідарний обов`язок сплатити заборгованість за договором №ID2219897 про приєднання до правил обслуговування корпоративних клієнтів від 18.08.2021 року, а саме: заборгованість за кредитом у сумі 249999,98 грн та заборгованість за процентами у сумі 31500,37 грн.
Щодо твердження скаржника, що починаючи з 18.08.2025 року, порука за укладеним позивачем та відповідачем 2 договором поруки №ID2219897/П1 від 18.08.2021 року, є припиненою з підстав передбачених п. 15 договору поруки, колегія суддів відзначає наступне. 
Частиною 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, визначено три альтернативні правила визначення чинності поруки, які викладені у відповідних реченнях цієї норми:
1. порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки.
2. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя.
3. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя.
З аналізу цієї норми вбачається, що зазначені правила застосовуються послідовно: насамперед діє правило щодо строку поруки, визначеного договором; за його відсутності друге правило; за відсутності й умов для другого третє.
Згідно з п.15 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 3х (трьох) років з дня настання терміну виконання основного зобов`язання, передбаченого кредитним договором, але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
Згідно з ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що строк (термін) дії договору поруки є не встановлений.
Так, у кредитному договорі сторони погодили, що відповідач 1 мав повернути отримані кредитні кошти позивачу частинами у строк до 17.08.2022 року. 
Як вбачається з матеріалів та правильно встановлено судом першої інстанції, позовна заява була подана позивачем через Електронний суд 06.08.2025 року (дата формування документу 05.08.2025 року), тобто в межах трирічного строку, встановленого п.15 договору поруки, а також ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.
Оскільки основне зобов`язання за кредитним станом на час розгляду справи у повному обсязі не виконане, і кредитором пред`явлено позов до поручителя в межах трирічного строку з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання, то порука за договорами поруки від 18.01.2021 року не є припиненою. 
При цьому, колегія суддів відзначає, що обставин, з наявністю яких законодавець пов`язує припинення поруки (ст. 559 Цивільного кодексу України) судом не встановлено. 
Твердження скаржника, що зі змісту договору поруки вбачається наявність у ньому несправедливих умов для поручителя, колегія суддів не визнає переконливими доводами, як безпідставне та необґрунтоване. 
Пери цьому, твердження скаржника, що банк, зловживаючи умовами договору поруки, зокрема, п. 7, «спромігся» направити поручителю (скаржнику) вимогу тільки 26.07.2025 року та звернутися до суду з позовом - 05.08.2025 року, тобто, за спливом 3 (трьох) років, 4 (чотирьох) місяців та 18 днів, з дня порушення відповідачем 1 порядку повернення відповідного кредиту, не спростовує вищевикладених висновків суду, зокрема щодо непогашення заборгованості за кредитом. 
Водночас, колегія судді зауважує, що відповідно до умов договору Банк (позивач) має право (а не обов`язок) направлення поручителю вищевказаної відповідної вимоги. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог. 
Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Колегія суддів погоджується з твердженнями позивача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд - 
УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року у справі №910/9744/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 року у справі №910/9744/25 залишити без змін.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/9744/25 повернути до Господарського суду міста Києва. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата підписання 19.02.2026 року.