ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 954/2137/24
Номер провадження: 22-ц/819/179/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Приходько Л. А.,
суддів:  Базіль Л. В.,
Склярської І. В.,
секретар Андреєва В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Каховська міська військова адміністрація Херсонської області, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Херсоні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Олійника Олександра Олександровича на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 листопада 2025 року у складі головуючого судді Гончаренка О.В., повний текст рішення складено 17 листопада 2025 року,
встановив:
В грудні 2024 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Пуйда Є.Ю., звернулась до суду з позовом до Каховської міської ради Каховського району Херсонської області про визнання права власності.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вона разом із членами своєї родини постійно проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві спільної сумісної власності належить всім членам родини, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24 вересня 2002 року, виданим виконавчим комітетом Каховської міської ради. 
Згідно свідоцтва про право власності на житло квартира має загальну площу 74 кв.м. та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , її батьку  ОСОБА_2 та донькам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Також на зазначену квартиру у позивача наявний технічний паспорт, у відповідності до якого ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , яка складається з 3-х кімнат, загальною площею 74 кв.м. та розташована на 3 поверсі. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 лютого 2011 року у справі № 2-187/11 визначено, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 є рівними та становлять по 1/4 частині за кожним із співвласників, а саме: за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .
З 2002 року по теперішній час ОСОБА_1 не здійснювала державної реєстрації права власності на належну їй частку квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки не була обізнана щодо функціонування державних реєстрів та порядку здійснення державної реєстрації прав.
Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та тимчасової окупації м. Каховка позивач, з метою забезпечення власної безпеки, була вимушена залишити місце проживання та виїхати з окупованої території. Наразі проживає у АДРЕСА_3 , як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою.
З метою належного оформлення та державної реєстрації права власності 24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Одеської міської ради з відповідною заявою та необхідними документами.
27 вересня 2024 року державним реєстратором прийнято рішення № 75271781 про зупинення розгляду заяви у зв`язку з відсутністю відомостей у державних реєстрах, зокрема - відсутністю інформації з БТІ. Державним реєстратором направлено відповідний запит до БТІ.
19 листопада 2024 року державний реєстратор рішення № 76154509 відмовив у проведенні державної реєстрації у зв`язку з неможливістю підтвердження права власності, що виникли до 01 січня 2013 року, через відсутність відповідних відомостей у реєстрах та неможливість отримання інформації з БТІ, яке знаходиться на тимчасово окупованій території.
З огляду на викладене представник позивача просив суд:
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 ;
- вважати підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно на праві власності квартири за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 09 квітня 2025 року замінено неналежного відповідача Каховської міської ради Каховського району Херсонської області на належного - Каховську міську військову адміністрацію Каховського району Херсонської області.
Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Каховської міської військової адміністрації Херсонської області про визнання права власності відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачка, звернувшись із позовом щодо захисту її прав на 1/4 квартири, фактично оспорює відповідне право на це майно інших співвласників, зазначивши, що наслідки вирішення цієї справи можуть безпосередньо впливати на речові права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не зазначені у позовній заяві як відповідачі і які є учасниками спірних правовідносин.
Зазначений у позовній заяві відповідач - Каховська міська військова адміністрація жодним чином не порушувала право власності позивачки, вона не є учасником спірних правовідносин, тому суд не приймає до уваги заяву відповідача щодо не заперечення позовних вимог.
15 грудня 2025 року представник  ОСОБА_1  - адвокат Олійник О.О. подав, сформовану в системі «Електронний суд», апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилався на те, що суд дійшов помилкового висновку про неналежне визначення відповідача та необхідність залучення інших співвласників як відповідачів у справі. 
Зазначив, що суд не врахував, що права інших співвласників ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) не оспорюються, а право позивачки на спадкову частку від ОСОБА_2 підтверджується рішенням Нововоронцовського районного суду від 24 липня 2025 року та свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , а позов подано з метою захисту права у зв`язку з неможливістю його державної реєстрації з причин, що не залежать від волі позивача. 
Також вказувала на те, що суд першої інстанції не встановив, яким чином задоволення позову могло б порушити права інших співвласників, не надав належної оцінки доказам у справі та фактично застосував формальний підхід до вирішення спору.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Каховська міська військова адміністрація Каховського району Херсонської області не скористалася.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 , приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримала за обставинами, викладеними у скарзі. Просила рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Каховська міська військова адміністрація Херсонської області, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 2002 року, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради згідно з розпорядженням №126-п від 24 вересня 2002 року, квартира загальною площею 74,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , на праві приватної спільної часткової власності належить: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.12-13). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Нова Каховка Херсонської області помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 18 травня 2010 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Каховка Каховського міськрайонного управління юстиції Херсонської області (а.с.21).
Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 08 лютого 2011 (справа №2-187), визначено, що частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_1 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є рівними і становлять по 1/4 частини. Зазначене рішення ухвалено судом за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , поданою у зв`язку з неможливістю отримати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті ОСОБА_2 . Рішення суду ухвалено за результатми розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з неможливістю отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 (а.с.14-15).
Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та тимчасової окупації м. Каховка позивач, з метою забезпечення власної безпеки, була вимушена залишити місце проживання та виїхати з окупованої території. Наразі проживає у АДРЕСА_3 , як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.24).
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Одеської міської ради із відповідною заяву про здійснення державної реєстрації прав на належну їй частину квартири (а.с.23-24).
27 вересня 2024 року за № 75271781 державним реєстратором прав на нерухоме майно ухвалено рішення про зупинення розгляду заяви позивачки про реєстрацію права власності на 1/4 квартири за адресою АДРЕСА_4 , оскільки відсутні відповідні відомості в єдиних та державних реєстрах, а саме відсутня довідка з БТІ (а.с.22). 
19 листопада 2024 року державним реєстратором ухвалено рішення № 76154509 про відмову у проведенні державної реєстрації у зв`язку з неможливістю підтвердження права власності, що виникли до 01 січня 2013 року, через відсутність відповідних відомостей у реєстрах та неможливість отримання інформації з БТІ, яке знаходиться на тимчасово окупованій території (а.с.11).
ОСОБА_1 стала власником належної ОСОБА_2 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 24 липня 2025 року у справі № 954/479/25, про що апелянтом зазначено у своїй апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до статті 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (стаття 11 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.
Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, м. Каховка Каховського району Херсонської області, віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Пунктами 2, 4 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.
Відповідно до п. 1.4. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 N 56, які визначали порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і були спрямовані на забезпечення визнання та захисту цих прав, станом на вересень 2002 року (дата видачі свідоцтва про право власності), діяли на всій території України і були обов`язковими для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 11 Закону № 1207-VII набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Як вже було встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 2002 року, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради згідно з розпорядженням №126-п від 24 вересня 2002 року, квартира загальною площею 74,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , належала на праві приватної спільної часткової власності нерухомого майна ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Право власності на вищевказану квартиру, відповідно до наявної у матеріалах справи копії технічного паспорту та копії свідоцтва про право власності, було зареєстроване 11 жовтня 2002 року Каховським Бюро технічної інвентаризації та записане в реєстрову книгу за реєстровим номером №7985/31 (а.с.16-20).
Копія технічного паспорту містить також загальну та технічну характеристику квартири АДРЕСА_2 .
Оригінал правовстановлюючого документу на вказану квартиру, а саме свідоцтва про право власності на квартиру загальною площею 74,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 від 24 вересня 2002 року, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради згідно з розпорядженням №126-п від 24 вересня 2002 року, зареєстрованого 11 жовтня 2002 року Каховським Бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу за реєстровим номером №7985/31, знаходиться у позивачки і не втрачений нею.
Позивач, звертаючись до суду зазначала, що вона не має можливості подати заяву про надання їй відповідної компенсації за квартиру, яка розташована на тимчасово окупованій території, оскільки в неї відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру у Державному реєстрі речових прав.
Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України та статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
У відповідності до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визначення його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З копії рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №76154509 від 19 листопада 2024 року, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що державним реєстратором не отримано протягом встановленого законом терміну на запит документів та/або інформації, необхідної для державної реєстрації прав, від КП «Каховське БТІ» та Каховської міської військової адміністрації Каховського району Херсонської області.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням того, що позивачкою належними та допустимим доказами, а саме правовстановлюючими документами підтверджено її права власності на частину квартири, однак, враховуючи ту обставину, що через відсутність відповіді на запит, державним реєстратором 19 листопада 2024 року було прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій, апеляційний суд вважає, що за позивачкою необхідно визнати право власності на частину квартири для подальшого здійснення державної реєстрації цієї частини квартири у встановленому законом порядку.
Визнання права власності на частину квартири за позивачкою жодним чином не порушить права володіння іншими частинами спірної квартири ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (доньок позивачки та співвласників інших часток квартири), оскільки у відповідності до статей 319, 355-357 ЦК України вони мають право вільно розпоряджатися своїми частками квартири в межах і у спосіб, визначений законом.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до необґрунтованого висновку про порушення прав інших співвласників квартири та не залучення їх до участі у справі у якості співвідповідачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимога позивача про те, що визнання права власності на частину квартири необхідно вважати підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно на праві власності квартири за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно є достатньою правовою підставою для здійснення державним реєстратором належної реєстрації такого нерухомого майна.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Олійник Олександр Олександрович, задовольнити частково.
Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 листопада 2025 року скасувати і ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) право власності на 1/4 частку квартири за адресою  АДРЕСА_1 .
У задоволені решти вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 20 лютого 2026 року.
Головуючий Л. А. Приходько
Судді: Л. В. Базіль
І. В. Склярська